КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/2787/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Трубач Олександром Степановичем , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, штрафу, відшкодування збитків, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року до суду надійшов позов від представника ОСОБА_1 - Трубач О.С. до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, штрафу, відшкодування збитків, зобов`язання вчинити дії, у якій просив стягнути з відповідача суму гарантійного платежу 82 395,00 грн. та суму штрафу за порушення умов Попереднього договору 82 395,00 грн.; зобов?язати відповідача виконати умови Попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Разом із позовом представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві приватної власності.

Заяву обґрунтовує тим, що відповідач порушила своє зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу вищевказаної квартири, який було посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстровано в реєстрі за №88, оскільки не зняла з реєстраційного обліку усіх осіб, які були зареєстровані в квартирі, в тому числі і свою неповнолітню доньку, що унеможливило підписання в узгоджену сторонами дату основного договору купівлі-продажу, а в подальшому не повернула отриманий від позивача гарантійний платіж та не сплатила передбачений умовами попереднього договору штраф. Тому позивач вимушена була звернутися до суду із даною заявою та просила її задовольнити, шляхом вжиття заходів забезпечення пред`явленого нею позову.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року заяву представника позивача Трубач О.С. про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

В подальшому, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав клопотання про скасування заходів забезпечення позову, у якому просив скасувати заходи забезпечення позову, що були накладені ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року, а саме скасувати арешт накладений на квартиру АДРЕСА_1 .

Своє клопотання обґрунтовував тим, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року було задоволено заяву представника позивача про закриття провадження у частині позовних вимог про зобов`язання відповідача виконати умови Попереднього договору купівлі-продажу вищевказаної квартири. Відтак, об`єкт нерухомого майна не є предметом спору.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року клопотання представника відповідача про скасування забезпечення позову - задоволено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року, шляхом скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила суд скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідача щодо скасування заходів забезпечення позову.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що її належним чином не було повідомлено про час, день та місце розгляду справи в частині скасування заходів забезпечення позову.

Зазначає, підставою для задоволення заяви представника відповідача щодо скасування заходів забезпечення позову стала відмова представника позивача від частини позовних вимог. Проте, потреба в застосуванні заходів забезпечення позову не відпала, оскільки постановляючи ухвалу про застосування заходів забезпечення позову суд першої інстанції не обмежував таке застосування лише наявністю позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виконати умови Попереднього договору купівлі-продажу квартири.

На підставі вищевикладеного, вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову є такими, що забезпечують усі вимоги позивача, в тому числі вимоги щодо стягнення з відповідача сум грошових коштів, виконання рішення суду стосовно яких може бути утруднено чи неможливо, у разі відчуження відповідачем квартири АДРЕСА_1 , за умови відсутності у позивача іншого майна.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Від представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Трубача О.С. надійшло клопотання про розгляд вказаної справи в апеляційному суді зі їх відсутності.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 48-50) на апеляційний розгляд справи не з`явилися та заяв про відкладення розгляду з підстав, які б могли бути визнанні поважними до суду не подали.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року заяву представника позивача Трубача О.С. про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 до ухвалення судового рішення по справі № 759/16230/24 (а.с. 32-33).

05 вересня 2024 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито провадження у цивільній справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, штрафу, відшкодування збитків, зобов`язання вчинити дії у частині позовних вимог про зобов?язання ОСОБА_3 виконати умови Попереднього договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстровано в реєстрі за №88, усунути перешкоди укладенню договору купівлі-продажу квартири, укласти договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_1 на узгоджених в Попередньому договорі умовах (а.с. 56-57).

Суд першої інстанції, задовольняючи подану представником відповідача заяву про скасування вжитих запобіжних заходів та посилався на норми матеріального закону ( ст. 41 Конституції України, ст. 321, 386, 391 ЦК України та статтю 1 Першого протоколу до ЄКПЛ) щодо не допущення порушення права власника і також враховував, що позивач відмовився від частини вимог, що стосувалися переходу права власності на арештовану квартиру до нього на підставі умов виконання зобов`язань за попереднім договором.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції про скасування судового наказу відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Судувід 12.02.2020 у справі№ 381/4019/18(провадження№ 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вказане відповідає правовому висновку, висловленому Касаційним цивільним судом 25.09.2019 року у справі №320/3560/18.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

Так, суд першої інстанції, вирішуючи подане представником позивача ОСОБА_1 , Трубача О.С. клопотання про вжиття заходів забезпечення позову та постановляючи 12 серпня 2024 року ухвалу про його задоволення шляхом накладення арешту №42 що знаходиться в АДРЕСА_2 обґрунтовував свою ухвалу тим, що відносини, які виникли між сторонами спору, стосуються предмету позову, а тому за наявності наданих позивачем доказів є підстави допускати ймовірність реалізації відчуження об`єкту нерухомого майна, який є предметом спору, чим може ускладнити чи зробити неможливим виконання прийнятого в майбутньому рішення суду, що зумовлює вжиття судом заходів забезпечення накладення арешту.

Однак після відмови позивача від частини позовних вимог, що стосуються предмета спору набуття права власності на квартиру, суд першої інстанції обґрунтовано скасував вжиті ним же заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру.

Колегія суддів повністю погоджується із даним висновком, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Як зазначено у п. 10 Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 за №9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З врахуванням того, що позивач відмовився від частини вимог що стосувалися предмета спору - квартири, а частина вимог, яка залишалася за своєю вартістю є значно меншою вартості квартири, що перебувала під арештом тобто предмет забезпечення позову є значно дорожчим від ціни позову, тому суд законно скасував раніше вжиті заходи забезпечення позову - арешт квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Трубач Олександром Степановичем , залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Текст постанови складено 15 січня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв