Номер провадження: 22-ц/813/984/25
Справа № 495/8910/23
Головуючий у першій інстанції Мишко В.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2023 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову, представник позивача посилається на те, що 27.12.2007 року АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатковими угодами №1 від 27.12.2007 року, №1 від 25.02.2009 року, №2 від 03.03.2010 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці ОСОБА_1 кредит в сумі 25 000 доларів США, а відповідачка зобов`язалася щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором та додатковими угодами, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.12.2012 року та сплатити проценти у розмірі 13,4 % річних. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука відповідача ОСОБА_2 , згідно договору поруки № 171293 від 27.12.2007 року. В зв`язку з тривалим невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2012 року встановлено факт порушення відповідачами зобов`язань щодо погашення боргу, наявність заборгованості на загальну суму 20 583,41 доларів США, що за курсом НБУ 7,97570 еквівалентно 164 167,09 грн. Стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 164 167,09 грн. Виконання вказаного рішення тривало з 2012 року по 2023 рік. Повне виконання рішення суду відбулось 23.06.2023 року, закінчено виконавче провадження. Між тим, станом на 19.08.2023 року наявна заборгованість за прострочення погашення сум, що підлягали стягненню за рішенням суду, а саме 3% річних у сумі 879,74 доларів США, що еквівалентно 32 170,86 грн., за період прострочення з 19.08.2020 року по 23.02.2022 року включно. Невиконання відповідачами зобов`язань по укладеному договору зумовило звернення АТ «Укрсиббанк» до суду із відповідним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2023 року у задоволені позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Акціонерне товариство «Укрсиббанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 11.03.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2023 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромта призначено її до розгляду.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.

18.03.2024 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Гули А.С. в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у позові Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у вигляді 3% річних у розмірі 879,74 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на прострочення відповідачкою свого грошового зобов`язання, сам факт перебування такого прострочення в межах періоду «ковідного» карантину, звільняє останню від відповідальності перед кредитором, включаючи сплату нею трьох відсотків річних згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України, в силу норми закону.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 27.12.2007 року АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатковими угодами №1 від 27.12.2007 року, №1 від 25.02.2009 року, №2 від 03.03.2010 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці ОСОБА_1 кредит в сумі 25 000 доларів США, а відповідачка зобов`язалася щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором та додатковими угодами, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.12.2012 року та сплатити проценти у розмірі 13,4 % річних;

- в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука відповідача ОСОБА_2 , згідно з договором поруки № 171293 від 27.12.2007 року;

- рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.03.2013 року, встановлено факт порушення відповідачами зобов`язань щодо погашення боргу, наявність заборгованості на загальну суму 20 583,41 доларів США, що за курсом НБУ 7,97570 еквівалентно 164 167,09 грн. Стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 164 167,09 грн.;

- згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року заяву ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2012 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задоволено частково. Надано боржнику ОСОБА_1 відстрочку виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 31.05.2012 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту строком на шість місяців, тобто до 17 березня 2015 року. В задоволенні іншої частини заяви відмовлено;

- повне виконання рішення суду відбулось 23.06.2023 року, закінчено виконавче провадження;

- станом на 19.08.2023 року наявна заборгованість за прострочення погашення сум, що підлягали стягненню за рішенням суду, а саме 3% річних у сумі 879,74 доларів США, що еквівалентно 32 170,86 грн., за період прострочення з 19.08.2020 року по 23.02.2022 року включно.

Судова колегія виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України серед яких передбачено і відшкодування збитків.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 8.35. постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14?591цс18).

У пункті 8.22. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0від 27 грудня 2007 року, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з вимогою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.03.2013 рокупідтверджено наявність грошового зобов`язання ОСОБА_1 перед банком у розмірі 20 583,41 доларів США, що за курсом НБУ 7,97570 еквівалентно 164 167,09 грн.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17,від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19), до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Від наведених висновків Велика Палата Верховного Суду не відступала.

Як вже зазначалось, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2012 року набуло чинності 14.03.2013 року, виконання рішення відстрочувалось з 17.09.2014 року до 17.03.2015 року, після чого фактично було виконано боржником 23.06.2023 року.

Період, який взятий позивачем для нарахування 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання боржником зобов`язання - з 19.08.2020 року до 23.02.2022 року включно.

З 12 березня 2020 року було впроваджено на всій території України карантин, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який тривав до 30 червня 2023 року включно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набув чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У Постанові від 07.09.2022 року у справі № 679/1136/21 Верховний Суд зазначив, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Обґрунтовуючи свій висновок про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що пункт 6, яким було у зв`язку з карантином доповнено розділ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування», передбачає, що у період дії «ковідного» карантину споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань із сплати платежів. При цьому, використане законодавцем формулювання «в тому числі, але не виключно» вказує на те, що перелічені далі випадки, такі як неустойка (штраф, пеня), не становлять собою виключного переліку підстав, за яких застосовується таке звільнення від відповідальності.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що Цивільний кодекс України, крім заходів відповідальності штрафного характеру (таких як неустойка), передбачає заходи відповідальності компенсаційного характеру, до яких відносяться зокрема 3% річні від простроченої суми в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Грошове зобов`язання за прострочення виконання відповідачем, яким позивач заявив вимоги про стягнення 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, визначено рішенням суду, яке вступило в закону силу.

У відповідності до ч.5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Висновок міськрайонного суду про звільнення відповідача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит підчас карантину на підставі п.6 розділу ІV Закону України «Про споживче кредитування» від 17.03.2020 № 533-ІХ, є помилковим, оскільки предметом цієї справи є стягнення 3% річних, нарахованих у зв`язку із простроченням виконання судового рішення про стягнення заборгованості, а не застосування санкцій, передбачених договором про споживчий кредит.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення, колегія суддів виходить з того, що позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» пов`язуються з простроченням боржником виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2012 року у справі № 2/1522/11955/11, яке, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, набрало законної сили 14.03.2013 року і після спливу строку на який судом було відстрочено виконання судового рішення до 17.03.2015 року, було фактично остаточно виконано боржником у повному обсязі 23.06.2023 року.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України 3 % процентів річних з 19.08.2020 року до 23.02.2023 року включно.

Таким чином, з урахуванням заявлених позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» необхідно стягнути 3 % річних за період з 19.08.2020 року по 23 лютого 2022 року (період визначений позивачем, як період стягнення згідно з позовною заявою) у розмірі 879,74 доларів США, що узгоджується з розрахунком, доданим до позовної заяви (а. с. 39).

Відповідач правильність наведеного розрахунку 3% річних у встановленому порядку не спростувала, іншого розрахунку не навела.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за подання позову до суду і за подання апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» сплатив судовий збір у розмірі відповідно 2684 грн. та 4026 грн., а всього 6710 грн. і в порядку апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову, то сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам тобто у повному обсязі 6710 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» () 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 870,74 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» () судовий збір у розмірі 6 710 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова