Справа № 752/8658/24
Провадження № 2/752/1186/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участю секретаря - Крушельницької Д.М.,

розглянувши у приміщенні суду міста Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до держави Російська Федерація в особі посольства держави Російської Федерації в Україні, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивачка ОСОБА_1 , а також позивач ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулись до суду з позовом до держави Російська Федерація особі посольства держави Російської Федерації (далі - РФ) в Україні, про відшкодування шкоди, в якої просили суд стягнути з РФ на кожного з позивачів на відшкодування моральної шкоди по 35 000,00 євро, що еквівалентно 1 475 663,00 грн, та матеріальної шкоди по 274 156,04 дол США, що еквівалентно 10 849 369,03 грн.

В обґрунтування позову посилаються на те, що згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, збройна агресія РФ проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію проти України, розпочавши у квітні 2014 року другу фазу збройної агресії, коли контрольовані, керовані і фінансові спецслужбами РФ озброєнні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). 23 серпня 2014 року почались масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил РФ. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку РФ розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України.

Своїми протиправними діями РФ заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки України, а й її громадянам, порушуючи їхні права на життя, право мирно володіти, розпоряджатися своїм майном і майновими правами на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. РФ несе відповідальність за порушення права і свободи українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

Згідно даних статті «Чисельність населення на 01 лютого 2014 року та середня чисельність за січень 2014 року», розміщеної в мережі інтернет, на лютий 2014 року в Україні проживало 45 229 716 громадян.

Згідно абзацу 1 преамбули Конституції України Український народ - це громадяни всіх національностей. Нормами статей 8,13 Конституції України визначено, що земля, надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, включаючи (морські) економічні зони є об`єктами права власності всіх громадян, які проживали до початку збройної агресії рф проти України.

У позові вказується, що кожен громадянин України, в тому числі і сім`я позивачів, є об`єктами права власності частки всіх природних ресурсів, яка дорівнює 1: 45229716 на кожного. Позивачі зазначають, що згідно із статтею у газеті The Washington Post (WP) «In the Ukraine war, a battle for the nation's mineral and energy wealth», розміщеної в мережі інтернет, РФ контролює територію України з покладами енергоресурсів, металів та мінералів, які оцінюються як мінімум у 12,4 трильйонів доларів США. Отже, громадяни України понесли збитків в сумі 12 трильйона 400 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 274 156,04 доларів США (2 400 000 000 000:45 229 716 = 274 156,04). Вказується, що агресія РФ призвела до понесених позивачам та їх доньки матеріальної шкоди у розмірі 274 156,04 дол США кожному.

На відшкодування моральної шкоди позивачі вказують наступне.

Позивач ОСОБА_2 зазначає, що його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 у липні 2022 року виїхали до Румунії, за майже два роки їх відсутності бачились всього два рази; на час подачі позову позивачу ОСОБА_2 стало відомо, що дружина з донькою планують приїхати до України. Позивач ОСОБА_2 повідомляє, що зазнає душевних страждань через: неможливість відвідати членів свої сім`ї за кордоном, так як військовозобов`язані чоловіки не можуть виїжджати за кордон; неможливість проводити довільний час з дитиною, влаштовувати сімейні фотосесії, неможливість лікувати зуби доньці в Києві; неможливість дозволити собі народити другу дитину; неможливість відвідати разом з донькою дідуся; загибель брата ОСОБА_4 , як учасника бойових дій. Душевні страждання позивача ОСОБА_5 також виникли, через те, що дружина ОСОБА_1 боїться повертається до України через постійні ракетні та дронові атаки, вона залишилась без роботи, так як її роботодавець АТ КБ «ПриватБанк» наказом від 31 березня 2022 року припинив дію її трудового договору та нарахування зарплати. Позивач ОСОБА_2 вказує, що його діяльність як фізичної-підприємця перестала бути рентабельною, та в умовах фінансових збитків прийнято рішення про припинення його діяльності як підприємця.

Позивачка ОСОБА_1 вказує, що зазнає моральних страждань через залишення в м. Києві свого дому. Переїзд до іншої країни з дитиною через військову агресію РФ потягнули у даного позивача певні труднощі щодо пошуку роботи, забезпечення дитини освітою; складнощі в освоєнні румунської мови; віддаленість від рідних, близьких та позбавлення можливості у спілкуванні. Все це зумовило відчуття самотності, відсутності підтримки, поради від довірених осіб. З чоловіком ОСОБА_2 спілкування перетворилось на короткі дзвінки та зустрічі, за два роки вони бачилися лише два рази, що стало приводом обговорювати питання розлучення. Вказується про відсутність повноцінного побачення, спілкування із мамою, сестрою, племінницею.

На відшкодування моральної шкоди на користь дитини ОСОБА_3 , в інтересах якої діє позивач ОСОБА_2 , вказується наступне. Дитина страждає через відсутність можливості проживати вдома разом з мамою та татом, відсутність можливості спілкуватися з друзями зі школи. Дитина вчиться віддалено в школі № 85 міста Києва та навчається у школі в місті Бухарест.

У позові вказується, що позивачі зазнають моральні стражданні через збройну агресію РФ, оскільки унеможливлено зміцнення сім`ї як соціального інституту, побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, забезпечення дитині сімейним вихованням. Позивачі зазначають, що саме збройна агресія РФ порушила низку прав позивачів, а моральна шкода, завдана позивачам, пов`язана з порушенням права на мир, що спричинило душевні страждання і приниження - вони пережили неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку, безпеку своїх близьких, порушено нормальні життєві в`язки.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.175,176).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2024 року у праві відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.228-230). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.240, 241).

У судове засідання позивачі, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляду, не з`явилися. Позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Судом на офіційному сайті веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про розгляд справи № 752/8658/24 від 09 липня 2024 року, 09 серпня 2024 року, 09 жовтня року та 04 грудня 2024 року про розгляд даної справи.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до заяви Міністерства закордонних справ України, що розміщена 24 лютого 2022 року об 11 год 52 вх на офіційному сайті міністерства та є у вільному доступі, Президент України підтримав пропозицію Міністерства закордонних справ України про розрив дипломатичних відносин України з російською федерацією у відповідь на акт збройної агресії рф проти України, вторгнення російський військ задля знищення Української держави, захоплення силою української території та встановлення окупаційного контролю.

Згідно з листом Міністерства закордонних справ України від 13 жовтня 2022 року № 72/11-612/1-81401 адресованого Міністерству юстиції України, Кабінету міністрів України, Офісу Президента України, Апарату Верховної Ради України, що також розміщений на офіційному сайті міністерства та є у вільному доступі, після повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, здійсненим у м. Мінську 14 лютого 1992 року, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24 лютого 2022 року.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року по справі № 760/17232/20-ц.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. Починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з Російською Федерацією.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Верховний Суд також встановив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.

У зв`язку з викладеним, суд не направляв запиту до відповідача для отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності відповідача у справі.

У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Між сторонами виник спір щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 28 квітня 2012 року відповідно до свідоцтва про шлюб серії № НОМЕР_1 від 28 квітня 2012 року, актовий запис № 345 відділу державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.46).

Відповідно до свідоцтва народження серії НОМЕР_2 від 30 грудня 2015 року, актовий запис № 3410 від 30 грудня 2015 року відділу державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києва, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками вказано позивачів: батько- ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 (а.с.47).

Позивач ОСОБА_2 з 28 березня 2022 року перебуває на обліку внутрішньо переміщеної особи відповідно до довідки від 28 березня 2022 року № 1244-, за інформацією якою позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 52).

Також як вбачається з матеріалів справи, рішеннями Управління соціального захисту Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 15 липня 2022 року №№ 143,144 знято з обліку внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та доньку ОСОБА_3 . Відповідно до вказаних рішень адреса реєстрації позивачів: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 . Вказано, що відповідно до ст.12 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» скасовано довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 28 березня 2022 року №№ 1244-, 1244- (а.с.63,68).

З паспортів громадянина України для виїзду за кордон вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перетинали кордон 23 липня 2022 року (а.с.60-62,65-66).

Свідоцтвом Асоціації єзуїтської служби біженців Румунії (JRS Румунія) номер та дата виходу 100.04.04/01.04.2024, підтверджується, що неповнолітня ОСОБА_6 з ІПН НОМЕР_3 , станом на 01 травня 2023 року бере участь у освітніх заходах в рамках хабу/освітнього центру середньої школи № 95 в Бухаресті (а.с.215).

На відшкодування матеріальної шкоди позивачі посилаються на статтю, як вони вказують, опубліковану у газеті The Washington Post (WP) «In the Ukraine war, a battle for the nation's mineral and energy wealth», розміщену в мережі інтернет.

Переклад статті «У війні в Україні йде битва за мінеральні та енергетичні багатства країни», що міститься на аркушах справи 203-209, завіреної 20 червня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкодимовою К.О.

Стаття опублікована 10 серпня 2022 року, в якій зазначається, що «Кремль позбавляє цю країну основи її економіки - природних ресурсів. Після шести місяців недолугих бойових дій москви війна принесла принаймні одну велику нагороду: розширення контролю над одним з найбагатших на корисні копалини землями у Європі. В Україні знаходяться одні з найбільших у світі запасів титанової та залізної руди, родовища літію та величезні поклади вугілля…12,4 трильйона втраченого багатства…».

Позивачі зазначають, що кожному громадину України завдано РФ збитків на 274 156,04 дол США, посилаючись на зміст даної статті.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин 1-3 ст. 22 Цивільного Кодексу (ЦК) України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.

За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід зазначити, що саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння безпосередньо позивачам майнової шкоди внаслідок військової агресії Російської Федерації та тимчасової окупації суверенної території України.

У статті 13 Конституції України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації».

Відсутність порушеного належного саме позивачу майнового права виключає відшкодування майнової шкоди на її користь.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23) та від 28 серпня 2024 року у справі № 686/32571/23 (провадження № 61-8568св24).

За матеріалами справи позивачу ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 вересня 2023 року на праві приватної власності лежить частка будинку АДРЕСА_4 . Свідоцтво посвідчено державним нотаріусом Верхньодніпровської державної контори Дніпропетровської області, реєстровий номер 792 (а.с. 170).

Також як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 10 квітня 2024 року, позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_5 , реєстраційний номер майна 36415483 (а.с.166,167).

Суду не надано також доказів щодо пошкодження чи знищення вказаного нерухомого майна позивачів внаслідок військової агресії РФ.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачів про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок військової агресії РФ

Предметом спору в даному спорі є також відшкодування моральної шкоди, в частині стягнення якої суд зазначає таке.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, у пункті 5 роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Згідно із ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статті 12 та 81 ЦПК України.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19.

При вирішенні вимог позивача суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно з яким вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

При цьому суд, вирішуючи питання судового імунітету іноземної держави (рф) в рамках даного судового провадження, застосовує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, провадження № 61-19853св21. ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Тому, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної держави.

Так, матеріалами справи доведено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітня позивач ОСОБА_3 вимушені покинути місце свого постійного проживання в м. Києві, яке з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року вважалось територією активних бойових дій.

Однак суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 000,00 євро, що еквівалентно 1 475 663,00 грн не є доведеними та обґрунтованими.

Суд враховує, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту припинення підприємницької діяльності позивача ОСОБА_2 внаслідок збройної агресії відповідача, позивачем не доведено, що загиблий у зв`язку із виконання обов`язку із захисту держави Солдатенко В.А. (а.с. 110-111), є братом ОСОБА_2 .

За матеріалами справи позивачі мають зареєстроване місце проживання у м. Києві, яке з травня 2022 року вже не входило до переліку території, на яких велись бойові дії. Відсутні будь-які докази пошкодження майна позивачів внаслідок збройної агресії відповідача.

При цьому, позивачі не надали доказів на підтвердження правових підстав проживання за задекларованою адресою фактичного місця перебування у статусі внутрішньо переміщених осіб, зокрема відповідних договорів оренди житлового приміщення, доказів про сплату орендних платежів, комунальних послуг, витрат на утримання майна тощо.

Доводи позивачів про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах не можуть бути єдиною правовою підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди.

Таким чином, обґрунтованого розрахунку для визначення розміру моральної шкоди позивачі не надали.

Отже, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати моральної шкоди, у зв`язку із наявністю факту у його діях збройної агресії проти України, в зв`язку з чим позивачі були вимушені покинути місце свого постійного проживання, яке перебувало у зоні активних бойових дій, та виїхати до іншого регіону України, як внутрішньо переміщені особи, а позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згодом - до території іноземної держави. Внаслідок чого позивачі тимчасово втратили можливість проживати у власному житлі, відбулось роз`єднання сім`ї, що призвело до моральних страждань позивачів.

Із врахуванням засад розумності, виваженості, справедливості та рівня завдання моральної шкоди, її розмір суд визначає в сумі 100 000,00 грн кожному із позивачів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачів суми відшкодування моральної шкоди у розмірі по 100 000,00 грн.

Оскільки позивачі згідно приписів п. 22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, з урахуванням приписів ст.141 ЦПК України, судовий збір у зв`язку із частковим задоволенням позову стягується з відповідача на користь держави Україна у розмірі 22,71 грн.

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до держави Російська Федерація в особі посольства держави Російської Федерації в Україні, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 суму 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 суму 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп на відшкодування моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 22 (двадцять дві) грн 71 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - держава Російська Федерація в особі посольства держави Російської Федерації в Україні, адреса: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд.27А.

Повний текст судового рішення складений 15 січня 2025 року.

Суддя А.В. Слободянюк