ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Олешицька Вікторія Едуардівна, та відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року ,яке ухвалене суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 жовтня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Олешицька В.Е., звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання.

Позовна заява обґрунтована тим, що у період з 1972 по 2004 рік позивач перебував у трудових відносинах з ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», який змінив найменування на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Працював позивач на посаді кріпильника, люкового, гірничого майстра на шахтах «Більшовик», «Октябрська»; підземного ремонтника колії на шахтах «Фрунзе» РУ ім. Фрунзе»; підземним прохідником ВКБ РУ ім. «Фрунзе».

Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 35 років 03 місяці. Стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів 14 років 05 місяців пил та 05 років 11 місяців важка праця. Робота у підземних умовах за тривалий час негативно вплинули на стан здоров`я позивача та спричинила виникнення в нього професійного хронічного захворювання. За фактом виявлення хронічного професійного захворювання позивача складено Акт за формою П-4 про розслідування хронічного професійного захворювання від 18 листопада 2004 року.

Згідно довідки медико - соціальної експертної комісії серії МСЕ-ДНА-01 № 412654 від 01 грудня 2004 року позивачу вперше було встановлено ступінь стійкої втрати працездатності внаслідок професійного захворювання - 55% (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ), встановлено третю группу інвалідності з 29 листопада 2004 року. Відповідно до довідок медико-соціальної експертної комісії позивач проходив повторні огляди, останнім з яких визначено безстроково ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 55 % (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ) та 3 групу інвалідності з 01 грудня 2007 року. Внаслідок отриманого професійного захворювання, позивач змушений тривалий час проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури і лікування. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 368 500,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди завданої внаслідок ушкодження його здоров`я внаслідок професійного захворювання, у розмірі 110 00,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровська область на користь держави судовий збір 1211,20 гривень.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Олешицька В.Е., ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та про ухвалення в цій частині нового рішення, про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в рішенні суду першої інстанції присутня невідповідність висновків викладених у рішенні суду обставинам справи, порушено норми матеріального права, крім того, суд першої інстанції при ухваленні рішення не в повному обсязі оцінив моральні страждання позивача. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом не надано належної уваги тяжкості завданої позивачу шкоди, оскільки, втрата 55% професійної працездатності у зв`язку з профзахворюванням встановлена безстроково, що свідчить про безповоротний характер, який повністю змінив порядок життя позивача та життя членів його сім`ї внаслідок чого ухвалений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача.

У зв`язку з хронічними професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя.

Крім того, апелянт вказує, що у позовній заяві було чітко визначено механізм розрахунку відповідного розміру завданої позивачу моральної шкоди, базуючись на двох складових: розмір втрати її працездатності та розмір мінімальної заробітної плати на момент подання позову.

У свою чергу суд першої інстанції в даній справі, приймаючи рішення про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, не наводить жодного механізму щодо обраного судом порядку визначення розміру моральної шкоди, яка нібито є співрозмірною щодо моральних страждань позивача внаслідок 55% втрати професійної працездатності, крім того, позивач є інвалідом третьої групи через професійне захворювання, інвалідність встановлена безстроково, тож внаслідок неможливості ведення звичного способу життя, внаслідок постійного погіршення стану здоров`я, що спричинило постійне нервове навантаження за майбутнє позивача та майбутнє його сім`ї.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач у період з 1972 по 2004 роки працював на шахті «Фрунзе», «Більшовик», «Жовтнева» ДП ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на різних посадах, у тому числі: кріпильником, люковим, гірничим майстром, підземним ремонтником колії та підземним крипільником.

Внаслідок роботи в умовах важкої фізичної праці позивач отримав професійні захворювання. Висновком МСЕК від 01.12.2004 позивачу, первинно, встановлена стійка втрата професійної працездатності 55% та третя група інвалідності.

05.11.2007, повторно, встановлено відсоток втрати працездатності 55% та третю групу інвалідності, безстроково.

Професійні захворювання отримано внаслідок порушення роботодавцем вимог законодавства про охорону праці.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 18 листопада 2004 року винними особами визнано керівництво підприємства шахти ім. Фрунзе і ВКБ РУ ім. Фрунзе, шахт «Більшовик» та «Октябрська» ВАТ «КЗРК».

Таким чином, підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам, належні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Тому, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем по справі. Належним відповідачем по справі повинно бути саме підприємство.

Позивач в обгрунтування відшкодування моральної шкоди посилається на те, що він зазнав страждання та переживання, однак, на підтвердження того, що такої моральної шкоди у наведеній сумі позивач зазнав саме внаслідок протиправних дій, бездіяльності та рішень територіального органу Пенсійного фонду, позивачем жодних доказів не надано.

Апелянт, просив врахувати, що з 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», яким визначено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомленняучасниківсправи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскількиціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Олешицьку В.Е., яка підтримала доводи апеляційної скарги позивача, просила її задовольнити, заперечувала проти доводів апеляційної скарги відповідача, просила залишити її без задоволення, представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - Бершадську Л.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідача, просила її задовольнити, заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягаєзалишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з трудової книжки позивача вбачається, що останній з 1972 по 2004 рік працював на ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді кріпильника, люкового, гірничого майстра на шахтах «Більшовик», «Октябрська»; підземного ремонтника колії на шахтах «Фрунзе» РУ ім.. Фрунзе»; підземнимпрохідником ВКБ РУ ім. «Фрунзе», 15.12.2004 року звільнений за власнимбажанням (а.с.10-15).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 №37 від 18 листопада 2004 року встановлено наявність у позивача хронічного професійного захворювання радикулопатія та пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень 1 ст.

Згідно п. 17 вказаного Акту причиною виникнення професійного захворювання є робота в умовах важкої праці, з запиленістю повітря робочої зони, несприятливого мікроклімату (а.с.16-17).

Згідно п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 №37 від 18 листопада 2004 року професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 10.95 р. по цей час на підземних дільницях у професіях кріпильником, люковим, гірничим майстром на шахтах «Більшовик», «Октябрська» ОСОБА_1 виконував роботи, які внаслідок обмеженості робочого простору, не забезпечуючого можливості застосування засобів малої механізації характеризувались тяжкою фізичною працею (крім гірничого майстра), а також запиленістю повітря робочої зони, перевищуючі ГДК, по причинам мавших місце випадків не ефективного провітрювання гірничих виробок і не застосування комплексів знепилення. Посилюючим шкідливим фактором був несприятливий мікроклімат характерний для підземних робіт.

Працюючи з 03.72 р. по 09.72 р. підземним ремонтником колії на шахті «Фрунзе» РУ ім. «Фрунзе» із 08.80 р. по 02.81 р., з 04.82 р. по 02.87 р. підземним прохідником ВКБ РУ ім. Фрунзе, ОСОБА_1 виконував роботи, які згідно санітарно гігієнічної характеристики Жовтневої райСЕС від 30.07.2004 р., також були пов`язані з тяжкою фізичною працею, запиленістю повітря робочої зони, що перевищувала ГДК, несприятливим мікрокліматом.

Згідно довідки медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ-ДНА-01 № 412654 від 01 грудня 2004 року позивачу вперше було встановлено ступінь стійкої втрати працездатності внаслідок професійного захворювання - 55% (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ), та 3 групу інвалідності, з 29 листопада 2004 року до 01 грудня 2005 року(а.с.18).

Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії ДНА-02 №020472 від 05 листопада 2007 року позивач пройшов повторний огляд, йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 55 % (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ) з 01 грудня 2007 року безстроково (а.с.20).

Крім того, позивачем долучено до позову санітарно-гігієнічну характеристику умов праці ОСОБА_1 на посаді гірничого майстра ВАТ «Кривбасзалізрудком» від 30.07.2024 року (а.с.21-23) та виписки з медичної карти стаціонарного хворого з історією хвороби (а.с.24-35).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що спори про відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди, яке, відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»від 23 вересня 1999 року, статті 9 Закону України «Про охорону праці» (у редакції від 21 листопада 2002 року) з урахуванням роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому моральна шкода завдана позивачеві в цій справі підлягає відшкодуванню з Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, який з 01 січня 2023 року припинено, шляхом реорганізації, у наслідок чого Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду приєднано до Пенсійного фонду України.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з доводів позовної заяви, тяжкості та незворотності наслідків для здоров`я позивача, враховує характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань та переживань, яких зазнав позивач у зв`язку з втратою ним 55 % професійної працездатності та пов`язаних з цим необхідністю постійного відновлення стану здоров`я, лікування, вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, проте колегія суддів не може погодитись із визначеним судом розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду Українивід 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодуванняшкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер право відносин сторін і встановлювати:якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 01 грудня 2004 року.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення ОСОБА_1 висновком МСЕК від 01.12.2004 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованному чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованному професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючийомуабо особам, якіперебували на йогоутриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпПУкраїниїмнадано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, в зв`язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачеві ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок Відділення Фонду, правонаступником якого Пенсійний фонд України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Олешицька В.Е., щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 55%, первинно, та з 01 грудня 2007 року безстроково, що свідчить про незворотність такої втрати. Після втрати працездатності, позивач позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої звички та бажання, втілювати у життя свої наміри в професійній сфері, повинен докладати додаткових зусиль та витрачати час для організації свого життя, йому доводиться нераціонально витрачати час, в зв`язку з чим переносить моральні страждання.

Враховується колегією суддів й те, що 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у справі № 210/5258/16-ц, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 110 000,00 грн. до 200 000,00 грн., що буде відповідати засадами виваженості та справедливості, а також сталій судовій практиці в аналогічних справах.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь держави, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 816,80 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1211,20 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Олешицька Вікторія Едуардівна - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року змінити, збільшивширозмір моральної шкоди, стягнутої з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 з 110 000,00 гривень до 200 000 (двохсот тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: