ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/23/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретар - Панькевич Т.І.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Авдєєнка В.В., представника ОСОБА_2 - адвоката Вароди П.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2024 року, ухвалене суддею Кунець Н.Р. у цивільній справі №607/11193/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що 22 березня 2024 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 341. Перед укладенням договору купівлі-продажу попередній її власник ОСОБА_5 запевнив позивача, що квартиру буде звільнено від особистих речей мешканців протягом декількох днів, при цьому передав один примірник ключів від неї. Крім того, за умовами договору, продавець ОСОБА_5 ставить до відома покупця, тобто позивача, а покупцю відомо, що в квартирі АДРЕСА_1 , станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири, малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вищевказаною квартирою.

Однак, після придбання ним даної квартири у ній залишилися проживати колишня невістка продавця відповідачка ОСОБА_1 разом із дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

9 квітня 2024 позивачем засобами поштового зв`язку було направлено ОСОБА_1 досудову вимогу про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, у якій просив протягом 30 календарних днів з дня отримання цієї вимоги звільнити квартиру, забрати із неї усі особисті речі та оплатити спожиті комунальні послуги, яку остання отримала 15 квітня 2024 року. Проте, станом на 20 травня 2024 року ОСОБА_1 разом із дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не звільнили займану ними квартиру та не забрали із неї свої особисті речі.

ОСОБА_2 категорично заперечує проти подальшого проживання відповідачів у належній йому на праві приватної власності квартирі, оскільки він є особою похилого віку, іншого житла у власності, окрім як придбаної квартири не має, та він не бажає проживати разом із чужими йому людьми.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2024 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3633,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення суду є незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм процесуального права, оскільки відповідачі правомірно вселені у квартиру її попереднім власником, проживають у квартирі з 2011 року та мають право користування цим житлом, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 лютого 2022 року у справі №607/11584/21. Судом не застосовано положення ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей. В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду не обґрунтовано пропорційності втручання у право відповідачів на користування житлом. Позивач знав про факт користування квартирою відповідачами, у зв`язку із чим міг відмовитись від її придбання до моменту їх виселення. Крім цього, суд не врахував відсутність у відповідачів іншого житла.

У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Варода П.Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що права відповідачів на користування квартирою були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, тому із припиненням права власності останнього на квартиру припинилось право користування нею відповідачами. Доводи апеляційної скарги щодо обізнаності позивача того, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири у ній проживали відповідачі не підтверджені жодними доказами.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Авдєєнка В.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 - адвоката Вароди П.Б., який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі вселилися до спірної квартири та проживали у ній зі згоди колишнього власника, позивач як новий власник квартири не давав згоди на вселення до його майна відповідачів, а тому з припиненням права власності попереднього власника ОСОБА_1 . Відповідачі втратили право користування квартирою, так як їхнє право користування було похідним від права власності ОСОБА_5 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки суд першої інстанції не зясував у повній мірі обставини справи та не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, які згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватись судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. А тому рішення суду відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Обставини справи.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 виданих повторно 08.12.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ).

Як вбачається із змісту відповідей №614316, №614309 від 29.05.2024, №610293 від 27.05.2024 року з Єдиного демографічного реєстру, ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі по АДРЕСА_2 з 04.04.2016 року по 31.05.2023 року, ОСОБА_3 мав місце реєстрації у вказаній квартирі з 18.08.2011 року по 05.06.2023 року, а ОСОБА_4 з 13.01.2017 року по 05.06.2023 року.

Власником цієї квартири до 22.03.2024 року був ОСОБА_5 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 лютого 2022 у справі № 607/11584/21 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визначення порядку користування квартирою.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : малолітнім ОСОБА_4 , ОСОБА_3 виділено в користування кімнату площею 18, 6 кв.м. (приміщення №5); ОСОБА_5 виділено в користування кімнату площею 13, 0 кв.м. (приміщення №6); допоміжні приміщення: кухню (приміщення №4), ванну кімнату (приміщення №2), вбиральню (приміщення №3), балкон (приміщення № 1) залишено в спільному користуванні.

Як встановлено судом у справі № 607/11584/21, ОСОБА_1 є колишньою невісткою ОСОБА_5 , проживає та має зареєстроване місце проживання у зазначеній квартирі з червня 2011 року, діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають та мають зареєстроване місце проживання у зазначеній квартирі з серпня 2011 та січня 2017 року відповідно. На час розгляду справи №607/11584/21 між сторонами склалися неприязні відносини, мало місце сімейне насилля.

Згідно договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 22 березня 2024 року та зареєстрованого в реєстрі за № 327, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив належну ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,4 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м. Продаж вчинено за 1 644 875, 91 грн.

Відповідно до п.п.10, 11 договору купівлі-продажу, продавець ставить до відома покупця, а покупцю відомо, що в квартирі АДРЕСА_1 станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вищевказаною квартирою. Продавець ставить до відома покупця, що яких-небудь прав третіх осіб, як в межах, так і за межами України на відчужувану квартиру не має. Відчужувана квартира оглянута покупцем. Недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням, на момент огляду не виявлено. Претензій до продавця щодо якісних характеристик відчужуваної квартири покупець не має і приймає її у стані, придатному для використання за цільовим призначенням. Продавець стверджує, що на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб (в тому числі за договорами найму (оренди) чи шлюбним договором інші речові права і т. ін. Продавець стверджує, що згідно ст. 405 ЦК України враховані інтереси членів сім`ї власника.

Як вбачається з відмітки у паспорті ОСОБА_2 , останній з 05.10.1981 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .

09 квітня 2024 року адвокат Варода П.Б. в інтересах ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 досудову вимогу №2308-ц про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, у якій зазначив, що ОСОБА_2 заперечує проти їхнього подальшого проживання у належній йому на праві приватної власності кв. АДРЕСА_1 , та просить (вимагає) у них протягом 30 календарних днів з дня отримання цієї вимоги звільнити вказану квартиру, забрати із неї усі особисті речі та оплатити спожиті комунальні послуги.

Вказану досудову вимогу про усунення перешкод у користуванні приватною власністю № 2308-ц від 09 квітня 2024 року ОСОБА_1 отримала 15 квітня 2024 року, що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення за трек-номером № 760 з веб-сайту АТ «Укрпошта».

З пояснень у суді апеляційної інстанції представника ОСОБА_2 - адвоката Вароди П.Б. вбачається, що перед укладенням договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 оглядав зазначену квартиру у присутності власника ОСОБА_5 , бачив там певні речі домашнього ужитку, в тому числі речі дітей. На запитання ОСОБА_2 . ОСОБА_5 повідомив, що це речі невістки і внуків та запевнив ОСОБА_2 , що найближчим часом невістка забере ці речі.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

З врахуванням висновків щодо застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сімї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Наведене відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц).

Задовольняючи позов про виселення, суд першої інстанції формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, не врахував необхідність дотримання наведених конвенційних норм та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

У справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, а також слід врахувати добросовісність дій продавця та покупця квартири.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, спірне житло тривалий час є місцем їх постійного проживання, зокрема, малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають у квартирі квартирі АДРЕСА_1 з моменту їх народження (2011 та 2017 р.р.) і по даний час.

Відомості про наявність у ОСОБА_1 та малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-якого речового права на інше житло матеріали справи не містять.

ОСОБА_2 при огляді квартири перед її придбанням бачив у квартирі дитячі та інші речі, наявні у квартирі.

Таким чином, перед укладенням договору купівлі-продажу квартири позивач мав можливість виявити, що відповідачі проживають у квартирі та з`ясувати в них підстави такого проживання, а також довідатися про їх наміри щодо подальшого проживання у квартирі після її відчуження або про їх відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку.

Тобто, набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею інших осіб, в тому числі малолітніх дітей, внуків попереднього власника.

Таким чином, позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.

Однак, позивач не здійснив достатньої належної обачності при укладенні договору купівлі-продажу, не виявив бажання відкласти укладення договору купівлі-продажу до моменту звільнення квартири від наявних й ній речей інших осіб, які в ній проживають, не зясував підстави їх проживання.

Дії продавця квартири також не можна вважати добросовісними, оскільки відомості, викладені з його слів у пунктах 10, 11 договору купівлі-продажу, не відповідають дійсним обставинам.

Відчуження спірної квартири попереднім власником поставило під загрозу соціальний статус малолітніх дітей внуків попереднього власника, які законно вселені та постійно проживають у спірній квартирі з моменту їх народження, іншого житла у м.Тернополі не мають.

Щодо доводів позивача ОСОБА_2 про те, що він не має у власності іншого житла і придбану квартиру має намір використовувати для власного проживання, колегія суддів зазначає, що з 1981 року і по даний час позивач має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_3 . Як пояснив представник позивача, вказана квартира перебувала у власності ОСОБА_2 і декілька років тому він подарував її своїй дочці.

Отже, ОСОБА_2 має місце проживання, де прожив понад 40 років, і придбана спірна квартира не є єдиним житлом, яке він вправі використовувати для власного проживання.

З врахуванням обставин даної справи сам факт переходу права власності на квартиру від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 не є безумовною підставою для виселення відповідачів.

Оскільки судом не встановлено наявність у відповідачки та малолітніх дітей іншого житла, враховуючи недобросовісну поведінку продавця та покупця квартири, виселення відповідачів з спірної квартири не є пропорційним втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції.

У зв`язку із наведеним, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 січня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.