Справа №705/2895/20
2/705/128/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

у складі: головуючого - судді Гудзенко В.Л.

при секретарі Юрченко А.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю та просила суд визнати за нею право власності на 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 власником якої є ОСОБА_5 .

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2008 вона є власником частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Окрім неї, власником частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_3 . Крім них, згідно даних КП « ЧООБТІ » значиться ще один власник даного будинку ОСОБА_5 , якій належить частка. Проте, ні позивач, а ні відповідач ОСОБА_5 ніколи не знали та не знають. Позивач зі своїми батьками з 1957 року стала проживати в частині будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині, в якій на сьогоднішній день проживає відповідачка проживав ОСОБА_6 . Даний будинок з того моменту мав два входи і був розділений на дві частини. Не дивлячись на те, що більше п`ятдесяти років батьки позивача, а після них і вона будучи власником частки, користується половиною частки житлового будинку належного ОСОБА_5 , що становить 1/8 частки, яка як власник ніколи відома їм не була і ніяких прав щодо даної частки не заявляє, право власності на частку будинку не перереєстровує, участі, як власник в утриманні будинку не несе та не приймає, натомість дана частина будинку перебуває в її користуванні та володінні. Дане майно є об`єктивно чужим, дане майно позивач вважає своїм, вона є добросовісним набувачем майна, володіння чужим майном з її сторони є відкритим та безперервним.

З огляду на те, що 1/8 частиною будинку, власником якої є ОСОБА_7 , позивач з 2008 року користується, володіє даним майном добросовісно, відкрито, безперервно, а тому набула відповідно до ст..344 ЦК України право власності на 1/8 частку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, належної ОСОБА_5 .

Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 16 лютого 2024 року позивача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 замінено її правонаступником ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Мельник О.Ф. в судовому засіданні позов підтримав та просить його задоволити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, попередньо подавши заяву в якій просить справу слухати у її відсутність, позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2008 ОСОБА_4 являється власником частини житлового будинку із відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.11.2023 ОСОБА_2 являється власником частини житлового будинку із відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , власниками будинку являються: ОСОБА_8 , розмір частки ; ОСОБА_5 , розмір частки ; ОСОБА_6 , розмір частки . Будинок має дві квартири, загальною площею 76,3 кв.м.

У відповідності до даних комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації » Уманський виробничий відділок від 25.04.2018 №678 власниками домоволодіння АДРЕСА_1 значаться: ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.08.2010 №4-2737 ( частка ); ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2008 № 1-4632 ( частка 1/4); ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 13.02.1946 № 8 ( частка ).

Згідно довідки голови квартального комітету №16 від 03.09.2018 № 538 ОСОБА_5 в домоволодінні АДРЕСА_1 за свідченням сусідів не проживає.

Згідно довідок о/у СКП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області від 18.07.2018 та 08.02.2010 проводяться розшукові заходи направлені на встановлення місця знаходження ОСОБА_5 .

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З огляду на викладене, при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У даній справі позивач завжди знала, хто є власником майна.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може набуватись право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06.09.2018р., по справі № 205/1178/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади згідно п.13 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав".

В даному випадку ОСОБА_3 не може бути належним відповідачем, так як вона не є власником майна та не порушує жодних прав позивача.

Виходячи з вище викладеного, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 328, 344 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 258-259, 263, 265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Головуючий В.Л. Гудзенко