Справа № 539/3766/24
Провадження № 2/539/83/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2025 м.Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Овчаренко О.Л.

за участю секретаря Ковтун І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лубни в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Малиневський П.П. від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача основну суму боргу за договором позики від 17.05.2024 у розмірі 30680,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 17.05.2024 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 30680 грн., які останній зобов`язався повернути 25.06.2024. На підтвердження факту укладання договору позики та передання коштів у зазначеному розмірі відповідачем було власноручно написано письмову розписку. Проте ні в зазначений в розписці термін, ні станом на сьогодні відповідач взятих на себе грошових зобов`язань так і не виконав. Став уникати зустрічей та контактів з позивачем, перестав реагувати на його неодноразові прохання повернути борг, почав відверто ігнорувати усні вимоги. Отже, невиконання відповідачем умов договору позики завдає позивачу як значних матеріальних збитків, так і наносить суттєвої моральної шкоди, порушує його право власності. В результаті позивач відчуває глибоке почуття несправедливості й образи, занепокоєння, стрес, розчарування, гнів, смуток, роздратування та інші негативні переживання через неможливість повернення власних коштів. На ґрунті цього у нього постійно виникає недовіра до інших людей, що суттєво позначається на стосунках з оточуючими. Крім цього, він також змушений прикладати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав шляхом звернення до суду з даним позовом.

13.09.2024 судом постановлено ухвалу про прийняття позову до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

12.11.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у позивача ОСОБА_1 оригінал боргової розписки від 17.05.2024.

10.12.2024 відповідачем до суду подано письмові заперечення (пояснення), в яких він позов не визнав та зазначив наступне. Предмет спору відсутній, так як не відповідає дійсності обставинам, викладеним в позовній заяві, оскільки він не брав позику, не укладав будь-яких фінансових чи кредитних договорів з позивачем, а відтак боргу не утворювалося від позики. Позика і борг від позики різні речі та правові поняття. Насправді є інші обставини нібито його зобов`язання перед позивачем з приводу неякісного ремонту ним автомобіля на думку позивача, що належить останньому. В дійсності він надавав послуги по настеленню газонового покриття ОСОБА_3 і повністю зробив його, а позивачу не сподобалась якість його роботи і він почав пред`являти до нього претензії фінансового характеру. Спочатку позивач в досудовому порядку вимагав від нього оплатити йому грошову суму в розмірі 30680 грн., а коли він відмовився платити гроші по причині їх відсутності, то він примусив його написати боргову розписку, що нібито він взяв у нього позику і зобов`язується повернути кошти позивачу. Він вимушений був під психологічним тиском написати власноручно розписку про отримання позики з зобов`язанням повернути її в назначену дату. Коли він не зміг цього зробити, то позивач звернувся до суду з відповідним позовом по удаваному і нікчемному договору, котрий не тягне за собою правових наслідків по причині недійсності фактів та самого правочину, якого практично і юридично не було. Більш того, позивач навіть незаконно вилучив у нього його паспорт громадянина України в якості застави і тримає його у себе до моменту повернення ним йому грошей. З цього приводу він вимушений буде звертатися до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 201 КК України ОСОБА_1 . Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом, який не відповідає дійсним обставинам спору, а повинен був подати до нього інший позов за процесуальним напрямком, а саме зобов`язання вчинити певні дії або відшкодування майнової шкоди за нібито неякісну роботу (послуги), звичайно з наданням суду доказів цих обставин, роботи, обсягу шкоди, тощо. В даному випадку позивач намагається полегшити собі вирішення його проблеми за рахунок суду в частині вирішення більш легкого спору, ніж насправді, а відтак в будь-який незаконний спосіб вирішити питання стягнення коштів з нього. Це не є правильним і законним вирішенням спору в частині застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, є розписка по факту позики, а обставини нібито отримання ним грошей, де, коли, в який спосіб, якими купюрами, якою валютою, не доведено позивачем. Виходячи з цього, він заперечує всі обставини, зазначені в позові, оскільки існують інші факти та події правовідносин з позивачем не за правовідносинами позики, а за іншим правочином. Тому об`єктивно суду не можна сприймати факти у позові як дійсні, належні, достовірні та допустимі, тому що все це неправда, а головне не доводиться доказами. Що стосується вимоги відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 грн., повідомляє, що по даній категорії цивільних справ по правовідносинам позики не передбачено їх стягнення відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» та спеціальним законодавством України у цій галузі права. Тому це неправомірна вимога позивача, не кажучи про відсутність доказів по цій немайновій вимозі, які він навіть не буде спростовувати. В підказку кажучи, є норма закону про стягнення коштів за прострочку, але вона не міститься в позові і там немає відповідної вимоги. Позивач також ставить вимогу про стягнення на його користь з нього судових витрат, а яких конкретно, їх точну назву, точний розмір, з чого вони складаються, самим позивачем не вказується. Крім того, позивач додає до позову письмові докази, які не завірені належним чином, а тому вони є нікчемні. Зокрема, розрахунок правничої допомоги на суму 12000 грн. датований 22 серпня 2022 року, коли правовідносини виникли 17 травня 2024 року, а тому цей доказ категорично не можна брати до уваги, так як він не відповідає дійсності і навіть у разі помилки, що є проблемою позивача. Більш того, позивачем вказано гонорар адвоката 12000 грн., а чеку чи квитанції немає про цей факт і на цю суму. Є лише оплата на користь ФОП ОСОБА_4 грошової суми 6000 грн., а не 12000 грн. і то на користь фізичної особи - підприємця, а не окремо адвоката, тому що надається правнича допомога саме адвокатом, а не підприємцем знову суттєві розбіжності, що мають юридичне значення для вирішення справи на його користь. Таким чином, просить суд повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до нього за безпідставністю та недоведеністю.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились. В позовній заяві представник позивача просив провести розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, в письмових запереченнях (поясненнях) просив розглядати справу без його участі.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.05.2024 відповідач власноручно написав розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 ІПН НОМЕР_2 , паспорт отриманий 03.09.2019 село Ромодан, Лубенський район, отримав 30680 грн. тридцять тисяч шістсот вісімдесят гривень від ОСОБА_1 17.05.2024. Зобов`язується повернути 25.06.2024.

Оригінал зазначеної розписки позивачем наданий суду. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача послався на те, що зазначену в розписці суму боргу відповідач позивачу не повернув. В свою чергу, відповідач заперечував факт укладення договору позики та отримання таких коштів. Зазначив, що він надавав позивачу послуги, а позивачу не сподобалась якість його роботи і він почав пред`являти до нього претензії фінансового характеру. Спочатку позивач в досудовому порядку вимагав від нього оплатити йому грошову суму в розмірі 30680 грн., а коли він відмовився платити гроші по причині їх відсутності, то він примусив його написати боргову розписку, що нібито він взяв у нього позику і зобов`язується повернути кошти позивачу. Він вимушений був під психологічним тиском позивача написати власноручно розписку про отримання позики з зобов`язанням повернути її в назначену дату.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин 1, 2 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин суд вважає, що надана відповідачем розписка про отримання грошей підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_1 , а позичальником ОСОБА_2 . При цьому останній не заперечував, що власноручно писав вказану розписку. Доводи відповідача про те, що він не брав у позивача грошові кошти у позику, а розписка написана ним під психологічним тиском позивача, суд відхиляє з огляду на наступне.

За змістом положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судами у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України). Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення проти позову, відповідач будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності договору позики та передачі на його виконання грошових коштів суду не надав.

Відповідачем не надано також жодних доказів на підтвердження доводів про факт психологічного тиску на нього з боку позивача з метою написання розписки від 17.05.2024.

Також суд зазначає, що презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як встановлено судом, зазначений договір позики за своєю формою та змістом відповідає вимогам закону щодо договорів позики, відповідач з позовом про його недійсність не звертався, отже зазначений договір в силу статті 204 ЦК України є правомірним, а відтак породжує права та обов`язки сторін за цим договором.

Належних доказів тому, що він підписав розписку про отримання коштів як зобов`язання оплати грошової суми в розмірі 30680 грн. на відшкодування надання послуг неналежної якості (на думку позивача) відповідачем суду не надано. Натомість стороною позивача доведено достатніми доказами наявність договірних відносин, факт передачі коштів в борг, що є підставою для захисту прав позивача та стягнення боргу за договором позики в розмірі 30680,00 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 по справі № 216/3521/16-ц вказано, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Звернувшись з вимогою про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 грн. представник позивача вказав, що спричинена позивачу моральна шкода полягає у тому, що він відчуває глибоке почуття несправедливості й образи, занепокоєння, стрес, розчарування, гнів, смуток, роздратування та інші негативні переживання через неможливість повернення власних коштів. На ґрунті цього у нього постійно виникає недовіра до інших людей, що суттєво позначається на стосунках з оточуючими. Крім цього, він також змушений прикладати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав шляхом звернення до суду з даним позовом. Можливість відшкодування моральної шкоди у зв`язку із протиправною поведінкою, яка призвела до порушення грошового зобов`язання, передбачена статтями 23 та 611 ЦК. Суд погоджується з тим, що позивачу була спричинена моральна шкода відповідачем у зв`язку з невиплатою боргу за договором позики у встановлений в розписці строк. Позивач має всі підстави почувати себе розчарованим, а також має підстави для душевних страждань у зв`язку із тривалою відсутністю можливості використати свої грошові кошти в сумі 30680 грн. за власним розсудом. Визначаючи розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи те, що стороною позивача не надано детального обґрунтування обставин, з яких вона виходила під час визначення розміру моральної шкоди в сумі 25000 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Такий розмір моральної шкоди є справедливим з огляду на ступінь обґрунтованості розміру моральної шкоди та не призведе до безпідставного збагачення позивача. Підводячи підсумок суд зазначає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 30680,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн., тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №0.0..1 від 09.09.2024 про сплату судового збору в сумі 1211,20 грн.

Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 55680,00 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково (задоволено 60,48% вимог), тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 732,53 грн. (1211,20 грн. х 0,6048).

При вирішенні питання що стягнення правничої допомоги суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких, в тому числі, є й витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з приписами ч.ч. 1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником позивача на підтвердження надання позивачу правової допомоги на суму 12000,00 грн. долучено до матеріалів справи наступні копії документів: договір № 20-09-1 про надання правничої допомоги від 20.09.2022; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №5296/10; ордер про надання правничої допомоги серія АІ №1531478 від 23.08.2024; розрахунок суми гонорару за правничу допомогу від 22.08.2022, з якого вбачається, що вартість гонорару за складання та подачу позовної заяви про стягнення заборгованості/позики з ОСОБА_2 за розпискою від 17.05.2024 складає 12000,00 грн.; платіжну інструкцію №Е12Х-ЕБЕ8-64К7-ЗКЗС від 23.08.2024, з якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснив оплату у розмірі 6000,00 грн. згідно з договором №20/09-1 від 20.09.2022 та розрахунком від 22.08.2024., отримувач - ФОП ОСОБА_5 .

Суд відхиляє доводи відповідача в тій частині, що не можуть взяті до уваги розрахунок правничої допомоги на суму 12000 грн. датований 22 серпня 2022 року, оскільки правовідносини виникли 17 травня 2024 року, а також що позивачем вказано гонорар адвоката 12000 грн., а чеку чи квитанції немає про цей факт і на цю суму. Є лише оплата на користь ФОП ОСОБА_4 , а не адвоката грошової суми 6000 грн., а не 12000 грн.

Дійсно розрахунок суми гонорару на правничу допомогу датований 22.08.2022. При цьому у ньому зазначено, що адвокатом Малиневським П.П. ОСОБА_1 згідно договору №20/09-1 від 20.09.2022 надається правнича допомога наступного характеру - складання та подача позовної заяви про стягнення заборгованості/позики з ОСОБА_2 за розпискою від 17.05.2024 вартістю 12000,00 грн. Тому суд вважає, що розрахунок суми гонорару був датований 22.08.2022 помилково. Окрім того, суд вважає, що зазначення у платіжній інструкції №Е12Х-ЕБЕ8-64К7-ЗКЗС від 23.08.2024, що ОСОБА_1 здійснив оплату у розмірі 6000,00 грн. на користь ФОП ОСОБА_5 не спростовує факту сплати позивачем витрат на правову допомогу у зазначеному розмірі на користь ОСОБА_5 , який є адвокатом. Такого висновку суд дійшов оскільки у платіжній інструкції в якості призначення платежу зазначено - оплата згідно з договором №20/09-1 від 20.09.2022, а зазначений договір укладений позивачем з адвокатом Малиневським П.П., який має статус фізичної-особи підприємця.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18.

У разі неспівмірності розміру витрат на правову допомогу суд самостійно визначає розмір судових витрат (постанова Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №160/6762/21). ВП ВС в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.

Суд акцентує увагу на позиції Великої Палати Верховного Суду, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи дотримання принципів обґрунтованості, пропорційності (співмірності) витрат на оплату послуг адвоката, предмет спору, складність справи, значення справи для сторін, встановлений обсяг наданих послуг та виконаних робіт, в порядку ч. 3 ст. 141 ЦПК України оцінюється судом в загальному розмірі 6000 грн. Позовні вимоги були задоволені частково (задоволено 60,48% вимог), а тому витрати позивача на правову допомогу мають бути стягнуті з відповідача пропорційно до задоволених вимог в сумі 3628,80 грн. (6000 грн. х 0,6048).

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 30680,00 грн. (тридцять тисяч шістсот вісімдесят гривень) та моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 732,53 грн. (сімсот тридцять дві гривні п`ятдесят три копійки) та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3628,80 грн. (три тисячі шістсот двадцять вісім гривень вісімдесят копійок).

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 15.01.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя О.Л. Овчаренко