Номер провадження: 22-ц/813/2339/25
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т.Ю.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2024 року, постановлену Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Федчишеної Т.Ю. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на дітей,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаною заявою, мотивуючи тим, що у шлюбі у сторін народилося дві доньки: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Між сторонами у шлюбі відносини припинилися, сторони спільно не проживають та спільне господарство не ведуть вже тривалий час, шлюб не розірвано. Спільні діти сторін перебувають на утриманні матері та проживають разом з нею.

У зв`язку з чим, була вимушена звернутися до суду із заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви до суду та до досягнення старшою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого стягувати з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви до суду та до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2024 року ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 14 вересня 2024 року звернулася до суду з апеляційною скаргою та просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявлена вимога щодо стягнення аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня звернення до суду та до повноліття дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення старшою дитиною ОСОБА_4 віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого стягувати з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

ЦПК не містить заборони викладення прохальної частини заяви про видачу судового наказу у вищезазначеному розмірі.

Якщо виходити із застосування законодавством судом першої інстанції при постановленні ухвали суду про відмову у видачі судового наказу, то суд на підставі ч. 3 ст. 165 ЦПК України міг видати судовий наказ в частині стягнення аліментів у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, а в іншій частині - відмовити.

Зазначає, що суддею Приморського районного суду м. Одеси при розгляді заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів застосовується надмірний формалізм, оскільки 15 серпня 2024 року заявниця вперше зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу, проте ухвалою суду від 20 серпня 2024 року у видачі судового наказу відмовлено, оскільки заявником не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету заявника та боржника, тобто не було зазначено такий недолік заяви про видачу судового наказу. Вказане призводить до порушення права на доступ до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною п`ятою статті 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом (ст. 160 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб-громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (ч. 2 ст. 163 ЦПК України).

Частиною третьою статті 167 ЦПК України встановлено, що судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу суд першої інстанції зазначив, що заявник у прохальній частині заяви не конкретизує та не зазначає на кого слід стягувати аліменти, до того ж вимоги заявника не відповідають вимогам статті 161 цього Кодексу, яка чітко визначає вимоги, з якими заявник вправі звернутися до суду в порядку наказного провадження. Також зазначив, не передбачена можливість у судовому наказі вирішувати питання про подальше стягнення після досягнення старшою дитиною повноліття аліментів на молодшу дитину в іншому розмірі.

Апеляційний суд частково погоджується з даним висновком та зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 1 ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно з ст. 199 СК якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду, що не передбачена можливість у судовому наказі вирішувати питання про подальше стягнення після досягнення старшою дитиною повноліття аліментів на молодшу дитину в іншому розмірі.

Як не передбачена і видача судового наказу про стягнення аліментів з батьків на утримання неповнолітніх дітей у розмірі не меншому ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України, у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернулась з заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви та до досягнення старшою дитиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого стягувати з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви до суду та до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

До такої заяви надала, крім іншого, копії свідоцтв про народження дітей та копію свідоцтва про шлюб.

Отже, ОСОБА_1 у своїй заяві зазначила інформацію про дітей та у прохальній частині просила стягнути аліменти з ОСОБА_2 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, що відповідно до вимог ст. 161 ЦПК України стягується на двох дітей, оскільки в заяві чітко зазначено про двох дітей та вказано їхні дані, а також зазначено відомості про стягувача аліментів матір, з якою вони проживають. А також зазначала про обмеження стягуваних аліментів максимальним розміром не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви до досягнення старшою дитиною ОСОБА_5 віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Аналіз змісту заяви ОСОБА_1 та її вимог свідчить про відповідність заявлених нею вимог вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України та відсутність передбачених п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України підстав для відмови їй у видачі судового наказу про стягнення аліментів на її користь на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви до суду та до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , а зазначені заявницею дії суду по відмові їй у видачі судового наказу про стягнення аліментів в цілому свідчать про неврахування приписів ч. 3 ст. 165 ЦПК України та надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Помилкове зазначення заявницею в заяві про стягнення аліментів у розмірі однієї третини половини заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не ґрунтується на положеннях пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України, який передбачає стягнення аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів.

Як і вимога про стягнення аліментів на меншу дитину після досягнення старшою повноліття у розмірі доходу боржника, яка не передбачена п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, не може стати на заваді в цілому вирішення питання про отримання заявницею судового наказу про стягнення аліментів на утримання двох дітей станом на період їх неповноліття у визначеному законом розмірі (п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України). Вказане є визначальним для правильного вирішення справи.

Що ж до вимоги про певний розмір аліментів на меншу дитину після досягнення старшою повноліття, то таке також слід розглядати у розрізі вимог ч. 3 ст. 165 ЦПК України, оскільки законом врегульовано, що якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття (ч. 3 ст. 183 СК України).

Таким чином, частково погоджуючись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає слушним довід апеляційної скарги, що суд першої інстанції припустився неповноти судового розгляду, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на дітей.

Враховуючи те, що судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та порушення прав заявниці на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Бакуліна Дмитра Олександровича задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови 14 січня 2025 року.

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький

В.А. Коновалова