ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/65/25 Справа № 214/9415/21 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Бортника В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №214/9415/21 за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, ОСОБА_2 про визнання наказу протиправним, зобов`язання вчинення дій, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Сіденка С.І., -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_3 , яка з народження проживала з нею по АДРЕСА_1 та перебувала на її утриманні. До кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалась, аморальний спосіб життя не вела і приділяла достатньо уваги доньці ОСОБА_3 та іншим своїм дітям. Останнім часом позивач мешкала з донькою ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 . 02 лютого 2021 року начальником Служби у справах дітей було винесено наказ №16, відповідно до якого донька позивача ОСОБА_4 тимчасово була влаштована в сім`ю своєї рідної сестри ОСОБА_2 . Однак вважає цей наказ незаконним, без жодних правових підстав для передачі дитини та таким, що є порушенням ст.151 СК України, оскільки він прийнятий без врахування обставин, які мають істотне значення для прийняття такого рішення. На теперішній час вона не позбавлена батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_3 , не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, покарання в місцях позбавлення волі не відбуває. Однак Служба у справах дітей з невідомих підстав прийняла рішення та винесла оспорюваний наказ, хоча від материнських обов`язків вона не ухилялась. Психолого-діагностична робота з дитиною ОСОБА_3 щодо вивчення дитячо-батьківських відношень не була проведена, емоційний стан дитини не установлено. Вона не викликалася інспекторами та керівництвом Служби у справах дітей щодо неналежного виховання та догляду за дитиною.

03 червня 2022 року позивач звернулась до суду з уточненим позовом, у якому поросила суд замінити неналежного відповідача Службу у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради за матеріально-правовою вимогою про зобов`язання повернути матері дитину ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 , розглянувши другу позовну вимогу у наступній редакції: «Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_1 ». В обґрунтування уточнених вимог доповнено, що підстави для тимчасового влаштування дитини, визначені відповідачем у наказі №16 від 02.02.2021 є такими, що не відповідають прямо передбаченими пунктами 13, 31 Порядку, на який послався відповідач. По суті наказ №16 від 02.02.2021 є обмежувальним приписом для позивача щодо своєї неповнолітньої дитини. ОСОБА_2 не є матір`ю дитини та не в змозі забезпечити нормальне та правильне її виховання, оскільки негативно впливає на розвиток Емілії, дозволяючи останній не відвідувати шкільні заняття у КЗОШ №130, якій Емілія являється ученицею 8-Г класу та навчальні заняття за дистанційною формою навчання не відвідує, за другий семестр не атестована з усіх предметів.

У редакції уточненого позову від 23 листопада 2021 року позивач просить суд визнати наказ №16 від 02.02.2021 винесений начальником Служби у справах дітей протиправним та недійсним, зобов`язавши Службу повернути їй дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково - зобов`язано ОСОБА_2 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_4 матері ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд повністю проігнорував фактичні обставини справи, права та інтереси дитини, її психоемоційний стан через виконання рішення суду, внаслідок чого виніс незаконне, необґрунтоване та передчасне рішення.

Зазначає, що ОСОБА_1 протягом всього життя сформувала своє до доньки деспотичне ставлення, основою якого є авторитарне, архаїчне уявлення про відсутність у дитини, в тому числі дорослої, будь-яких проявів особистості та особистого простору, безапеляційному підкоренні, суворих жорстоких релігійних канонах.

Разом з тим акцентує увагу суддів, що ОСОБА_1 притягувалась до адміністративної відповідальності за відмову паспортизації доньки, через що, остання тривалий час перебувала без паспорту та в подальшому для його отримання зверталася до органів влади, в тому числі Уповноваженого з прав дитини.

Крім того, позивач вже багато років ніде не працює, веде жебрацький та паразитичний спосіб життя, квартира ОСОБА_1 , де перебувала дитина, знаходиться в антисанітарному стані. Таким чином, під час спільного проживання з матір`ю, дитина була повністю позбавлена можливості належним чином харчуватися та задовольняти найдрібніші свої потреби в засобах гігієни, одязі, медичному супроводі тощо. Мати закривала свою доньку у квартирі протягом тижнів, забороняючи спілкування з однолітками. У подальшому ОСОБА_4 звернулась до органів опіки. Через відсутність належної реакції вона вирішила проживати зі старшою рідною сестрою, відповідачем по справі. Пізніше вони (відповідач та ОСОБА_4 ) переїхали до Львова, оскільки матір влаштовувала їм скандали. Після від`їзду матір продовжувала тероризувати їх по телефону, неодноразово приїжджала до Львова, зверталась до державних органів. ОСОБА_1 забороняла донці спілкуватися українською мовою, робить все можливе, щоб ОСОБА_3 не отримувала навчання у Львові.

Зазначає, що у поясненнях, наданих Криворізькому міському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 15.10.2020 ОСОБА_4 зазначила, що її біологічна матір чинить відносно неї домашнє насилля протягом тривалого часу, вона боїться проживати з матір`ю. Після зміни місця проживання дитина почувається щасливою та захищеною, має належні умови проживання. Протиправні дії матері спровокували у доньки хворобу шкіри у вигляду псоріазу. Судом першої інстанції було прийнято поспішне рішення, з небажанням вжити всіх належних заходів щодо повідомлення сторін та проігнорувала практику ЄСПЛ, яка зобов`язує ставити на перше місце інтереси дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування зазначила, що в межах спірних правовідносин ставлення позивача до батьківських обов`язків не відноситься до предмету доказування.

Зазначає, що у постанові Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2022 і справі №214/7323/20 встановлено відсутність факту вчинення домашнього насильства, що має преюдиційне значення, оскільки дана справа розглянута судом, то підстав для тимчасового влаштування дитини немає.

Також зазначає, що тимчасове влаштування дитини службою у справах дітей здійснюється у випадку, коли батьки дитини чи їх місце проживання невідоме. Однак, у наказі №16 від 02.02.2021 зроблено посилання на інші причини. Крім того, Служба у справах дітей є окремою юридичною особою.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про місце, день та час слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди з рішенням в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 щодо повернення позивачу її доньки ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року у справі №214/7323/20 заяву ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 передати повний комплект ключів від квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 . Заборонено на строк три місяця ОСОБА_1 наближатися на відстань менш 50 метрів до ОСОБА_4 . Заборонено на строк три місяці ОСОБА_1 наближатися на відстань менш 50 метрів до місця перебування ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 . Заборонено на строк три місяці ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалою ОСОБА_4 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто чи через третіх осіб.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , про видачу обмежувального припису. Судове рішення набрало законної сили 08.02.2022.

Наказом №16 від 02 лютого 2021 року вирішено тимчасово влаштувати неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у сім`ю рідної сестри ОСОБА_2 на період розгляду заяви у Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області «про видачу обмежувального припису стосовно кривдника».

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції врахував, що судових рішень про: позбавлення батьківських прав позивача ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_3 ; визначення місця проживання неповнолітньої дитини; винесення обмежувального припису, які б слугували підставою для перебування неповнолітньої ОСОБА_5 у родині відповідача ОСОБА_2 , суду не надано, тому відсутні правові підстави для перебування неповнолітньої ОСОБА_3 у родині відповідачки ОСОБА_2 , а отже дитина підлягає поверненню до матері.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з такими висновками суду та, розглянувши доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Таким чином, закон закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною (а) спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю, (б) виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів передбачених в законі, (в) реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право, (г) захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьої особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права, на нього. Законом прямо допускається, що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує Європейський суд з прав людини.

Так, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо не придатною, або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ у справі «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09).

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, остання наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювались і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень, як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що донька позивачки ОСОБА_4 тимчасово була влаштована в сім`ю своєї рідної сестри ОСОБА_2 , на час розгляду в суді справи «про видачу обмежувального припису стосовно кривдника».

Згідно із частиною п`ятою статті 170 СК України положення частин першої - третьої цієї статті застосовуються до відібрання дитини від інших осіб, з якими вона проживає.

Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року у справі №308/12188/18 вказав, що «основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України").

При вирішенні справи колегія суддів приймає до уваги той факт, що неповнолітньою ОСОБА_3 та її представником неодноразово подавалися позови про позбавлення матері батьківських прав, а також заяви про видачу обмежувального припису стосовно матері ОСОБА_1 . Дитина в гострій категоричній формі не бажає проживати зі своєю матір`ю.

Як зазначено вище, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення виходив з того, що наказом №16 від 02 лютого 2021 року вирішено тимчасово влаштувати неповнолітню ОСОБА_4 , у сім`ю рідної сестри ОСОБА_2 , на період розгляду заяви у Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про видачу обмежувального припису стосовно кривдника. Судове рішення по вказаній справі набрало законної сили після перегляду судом апеляційної інстанції 08.02.2022р., яким у задоволені вимог про видачу такого припису було відмовлено.

Суд також зазаначив, що судових рішень про позбавлення батьківських прав позивача відносно неповнолітньої доньки, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, про винесення обмежувального припису тощо, які б слугували підставою для перебування неповнолітньої у родині відповідача ОСОБА_2 до суду не надано.

Тому, на переконання суду, на даний час відсутні правові підстави для перебування неповнолітньої ОСОБА_4 у родині відповідача ОСОБА_2 , а отже позовна вимога щодо повернення дитини ОСОБА_4 матері підлягає задоволеню.

Судова колегія вважає, що суд вірно встановив обставини справи, та висловився щодо відсутності правових підстав, визначених відповідним наказом, для перебування ОСОБА_4 у родині відповідача. Між тим задоволення вимоги щодо повернення дитини, на переконання колегії суддів є таким, що (з урахуванням встановлених обставин) не відповідає принципу правової визначеності та також праву на справедливий суд, виходячи з наступного.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п.9 ч.2 ст.129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому слід зазначити, що внесенні Законом №1401-VIII від 2 червня 2016 року зміни до Конституції України щодо правосуддя, зумовили появу нових підходів до застосування принципу обов`язковості виконання судового рішення.

Так, ч.5 ст.124 Конституції України у редакції, яка діяла до внесення зазначених вище змін, було передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Натомість Законом №1401-VIII від 2 червня 2016 року Конституція України була доповнена ст.129-1, положення якої визначають, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п.2 ч.2 ст.17, п.8 ч.1 ст.26, ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення, як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Конституційний Суд України наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

На підставі аналізу ст.ст.3, 8, ч.ч.1, 2 ст.55, ст.129, ч.ч.1, 2 ст.129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.ст.129, 129-1 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Аналіз практики ЄСПЛ вказує на те, що виконання судових рішень залишається одним з найпоширеніших проблемних питань, з яким звертаються до цього Суду.

Такими проблемами є, як правило, невиконання або несвоєчасне виконання постановленого на користь особи рішення суду та відсутність ефективного засобу правового захисту у національній правовій системі; крім того, досить часто Суд у таких справах констатує порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) у поєднанні зі статтею 1 першого Протоколу до Конвенції (захист права власності), а також порушення статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб правового захисту) (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2020 року у справі «Andreyev v. Russia» (заява № 28852/06); від 28 січня 2020 року у справі «Yunusova v. Russia» (заява № 5489/10); від 04 лютого 2020 року у справі «Shibayeva v. Russia» (закон № 13813/06); від 10 березня 2020 року у справі «Indayeva and Sultanov v. Russia» (заяви № 58821/08 та 18360/13); від 16 січня 2020 року у справі «Sinadinovska v. North Macedonia» (заява № 27881/06); від 11 лютого 2020 року у справі «Shmatova and others v. Russia» (заява № 36539/08); від 20 лютого 2020 року «Livanиiж and others v. Bosnia and Herzegovina» (заява № 15313/15); від 20 лютого 2020 року у справі «Vuиenoviж and Malkoи v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 17760/16 та 57495/17); 20 лютого 2020 року у справі «Pramenkoviж and others v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 44114/16 та № 47031/16); від 05 березня 2020 року у справі «Kladniиanin v. Serbia» (заява № 137/10); від 2 липня 2020 року у справі «Dmytrenko and Bezdorozhniy v. Ukraine» (заяви № 59552/11 та № 7096/12), а також від 8 жовтня 2020 року у справі «Gogiж v. Croatia» (заява № 1605/14).

Таким чином, обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства. Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Суд, ухвалюючи рішення та здійснюючи наступний судовий контроль, повинен враховувати, зокрема, принцип пріоритетності застосування норм Конституції України над іншими нормативно-правовими актами; принцип пріоритетності застосування та обов`язковості міжнародних договорів, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; принцип верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З аналізу наведених висновків Конституційного Суду України, зроблених у його рішеннях, слідує, що принцип обов`язковості судових рішень є: складовою права особи на справедливий суд; невід`ємною складовою права кожного на судовий захист всіх конституційних прав і свобод людини і громадянина; видом державного захисту прав і свобод людини і громадянина; гарантією реалізації всіх конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.02.2024р. ОСОБА_1 була позбавлена батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.09.2024р. рішення суду першої інстанції залишено без змін і набрало законної сили.

Крім того на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, Туріній Емілії вже виповнилось 18 років, вона стала повнолітньою, і в силу ЦК України набула повної цивільної дієздатності і має право самостійно обирати місце свого проживання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволення вимог про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 повернути дитину ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_1 , яка була рішенням суду від 22.02.2024 позбавлена батьківських прав щодо дитини, з урахуванням настання повноліття ОСОБА_4 , підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в частині зобов`язання вчинення певних дій ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання ОСОБА_2 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_4 матері ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 13 січня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв