Ухвала

Іменем України

14 січня 2025 року

м. Київ

справа № 760/28357/23

провадження № 61-74ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року у складі судді: Українця В. В., та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , батько позивачки, після смерті якого відрилася спадщина та до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи.

16 червня 2023 року позивачка склала нотаріально засвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті батька та направила її до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_10

Приватний нотаріус КМНО ОСОБА_10 листом від 03 липня 2023 року повідомила про заведення спадкової справи 12 червня 2023 року № 12/2023 на підставі поданої заяви від спадкоємця за заповітом. Таким чином, їй стало відомо про те, що 06 червня 2023 року, тобто за день до смерті, ОСОБА_5 склав заповіт, за яким останній все своє майно заповідав дружині ОСОБА_3 .

Позивачка вважала, що вказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним з огляду на наступне. У заповіті зверху вказано дату - 06 червня 2023 року, а після підпису вказано дату - 06 травня 2023 року. Таким чином, форма заповіту була порушена. ОСОБА_5 тривалий час хворів та знаходився у лікарні, а тому фізично не міг особисто звернутися до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, оскільки станом на 31 травня 2023 року він практично не говорив. У заповіті вказано, що у зв`язку із хворобою ОСОБА_5 за його дорученням текст заповіту підписано ОСОБА_6 . Разом з тим, ОСОБА_5 фізично не міг запросити іншу особу для підпису заповіту замість себе. Крім того, ОСОБА_5 не оформлював доручення на підпис заповіту замість себе іншою особою ОСОБА_6 . Таке доручення відповідно до положень законодавства повинно бути вчинено у такому ж самому вигляді як і заповіт. У заповіті не вказано про хворобу, а саме будь-яке захворювання рук, яке б не дозволяло ОСОБА_5 підписати заповіт. Крім того, ОСОБА_5 не хворів на захворювання рук, оскільки він хворів на хвороби серця та рак. Наведене вказує на відсутність передбачених законом підстав для підписання заповіту замість заповідача іншою особою та свідчить про порушення при посвідченні оспорюваного заповіту вимог закону щодо його форми.

ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним заповіт від 06 червня 2023 року, складений ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновки про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний нею заповіт ОСОБА_5 має ознаки недійсності, підстав для визнання заповіту від 06 червня 2023 року недійсним не вбачається.

сторона позивача посилається на те, що ОСОБА_5 тривалий час хворів та знаходився у лікарні, а тому фізично не міг особисто звернутися до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, оскільки станом на 31 травня 2023 року він практично не говорив. У заповіті вказано, що у зв`язку із хворобою ОСОБА_5 за його дорученням текст заповіту підписано ОСОБА_6 . Разом з тим, ОСОБА_5 фізично не міг запросити іншу особу для підпису заповіту замість себе. Крім того, ОСОБА_5 не оформлював доручення на підпис заповіту замість себе іншою особою ОСОБА_6 . Таке доручення відповідно до положень законодавства повинно бути вчинено у такому ж самому вигляді як і заповіт. Крім того, у заповіті не вказано про хворобу, а саме будь-яке захворювання рук, яке б не дозволяло ОСОБА_5 підписати заповіт. Крім того, ОСОБА_5 не хворів на захворювання рук, оскільки він хворів на хвороби серця та рак;

у матеріалах спадкової справи міститься заповіт ОСОБА_5 , з якого вбачається, що приватним нотаріусом на засвідчувальному написі було здійснено виправлення технічної помилки та вказано, що закреслене «травня» не читати, записано помилково, читати «червня». Вказана помилка виправлена приватним нотаріусом 30 листопада 2023 року;

у частині четвертій статті 207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. ОСОБА_6 є підписантом у безпосередній присутності заповідача, а не представником по довіреності. Приватний нотаріус КМНО ОСОБА_10, яка посвідчила спірний заповіт, у своїх письмових поясненнях зазначила про те, що під час виїзду до медичного закладу до підписання заповіту вона мала розмову з лікарем ОСОБА_7 , який лікував ОСОБА_5 . Вона запитала лікаря чи не приймає заповідач ліків, які мають психотропну дію та лікар підтвердив, що такі ліки ОСОБА_5 не приймає, його хвороба не пов`язана з психічними розладами та він розуміє значення своїх дій. Заповідач особисто прочитав заповіт, а підписала його ОСОБА_6 . У заповідача дійсно не було фізичних вад рук, але була важка хвороба, яка спричинила загальну слабкість. Заповідач на момент складення заповіту перебував у лікарняному закладі з встановленими у руки крапельницями, що заважало йому власноручно підписати заповіт;

з тексту заповіту вбачається, що у посвідчувальному написі міститься інформація про причини, з яких особа, від імені якої посвідчується заповіт чи довіреність, не підписала документ. Зокрема, приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 вказано на наявність у заповідача хвороби. Законодавством визначені чіткі обмеження щодо підписанта. ОСОБА_6 не є особою, на користь якої складався та посвідчувався заповіт, а тому вона є належним підписантом;

таким чином, при відмові у задоволенні позову, суд першої інстанції, ураховуючи пояснення ОСОБА_6 та приватного нотаріуса ОСОБА_10, виходив з того, що за власним волевиявленням ОСОБА_5 доручив підписання заповіту від 06 червня 2023 року своїй знайомій ОСОБА_6 . Чинне законодавство передбачає можливість підписання заповіту іншою особою у разі, якщо заповідач не в змозі зробити це власноручно через хворобу або фізичну ваду. ОСОБА_5 до підписання заповіту самостійно його прочитав вголос в присутності нотаріуса. Також заповіт окремо прочитала і підписант ОСОБА_6 . Вбачається, що оспорюваний заповіт складений та підписаний за вільним волевиявленням ОСОБА_5 та не суперечить вимогам закону.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишено без задоволення;

рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний нею заповіт ОСОБА_5 має ознаки недійсності. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції з таких підстав;

згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. За змістом частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє;

статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

судом встановлено, що у зв`язку з перебування ОСОБА_5 у медичному закладі через хворобу, за його дорученням, у його присутності та у присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_6 ОСОБА_5 до підписання заповіту самостійно його прочитав вголос в присутності нотаріуса. Також заповіт окремо прочитала і підписант ОСОБА_6 . Зазначені обставини підтверджено особистими поясненнями нотаріуса ОСОБА_10 та допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_6 , яка підписала спірний заповіт. Також судом встановлено, що нотаріус ОСОБА_10 та підписант ОСОБА_6 підтвердили, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 при складенні оспорюваного заповіту було вільним та без будь-якого примусу. У тексті заповіту зазначені всі необхідні відомості та містяться вказівки про встановлення нотаріусом особи, яка підписала заповіт від імені заповідача ОСОБА_5 , а також про перевірку їх дієздатності. На прохання заповідача ОСОБА_5 заповіт записаний нотаріусом зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, що свідчить про те, що при посвідченні заповіту нотаріусом було дотримано вимоги законодавства. Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що заповіт був складений та посвідчений у відповідності до вимог закону, оскільки ОСОБА_5 у зв`язку з хворобою, про що зазначено у заповіті, не міг самостійно підписати заповіт, а тому він був підписаний ОСОБА_6 , що відповідає встановленому порядку посвідчення заповіту;

саме позивач посилаючись на відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на складання опорюваного заповіту, мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Тлумачення частини 2 статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК;

при складанні та посвідченні заповіту основним є переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину. Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіт недійним, не відповідає засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача, волевиявлення заповідача на спадкування його майна особою, зазначеною ним у заповіті. За відсутності безумовного встановлення порушення вимог законодавства при посвідченні заповіту, скасовується вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача, та позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном, а у разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. «Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.» Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №369/1913/17;

апеляційний суд виснував, що позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами, що волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження належним йому майном на користь ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, за відсутності доведених порушень при складанні та посвідченні оспорюваного позивачем заповіту, враховуючи принцип свободи заповіту як принципу спадкового права, необхідність поваги до волі заповідача, колегія суддів погодилась з судом першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 06 червня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 232, 233.

02 січня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, на постанову Черкаського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення і направити справу на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17; від 11 листопада 2020 року по справі № 756/10183/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

дата складання заповіту є суперечливою, що свідчить про недотримання форми заповіту. У заповіті з самого верху вказано дату - шостого червня дві тисячі двадцять третього року, а після підпису вказано дату - шостого травня дві тисячі двадцять третього року. Вказані обставини свідчать про порушення форми складання заповіту, що суперечить частині першій статті 1247 ЦК України, та п. 1.3. Розділу ІІ Глава 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є підставою для визнання заповіту недійсним;

спадкодавець ОСОБА_9 тривалий час хворів та знаходився у лікарні, а тому фізично не міг особисто звернутися до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії - приїхати до місця знаходження нотаріуса або зателефонувати нотаріусу (оскільки ОСОБА_5 вже на час свого дня народження ІНФОРМАЦІЯ_2 практично не говорив). Вказані обставини свідчать про порушення порядку складання заповіту, відсутності волевиявлення заповідача (оскільки батько особисто не звертався до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії), що суперечить статті 1257 ЦК України, та пункту 1 Розділу І Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є підставою для визнання заповіту недійсним;

ОСОБА_5 тривалий час хворів та знаходився у лікарні, а тому фізично не міг запросити іншу особу ОСОБА_6 для підпису заповіту замість себе. Вказані обставини свідчать про порушення порядку підписання заповіту, відсутності волевиявлення заповідача (оскільки батько особисто не звертався до ОСОБА_6 , щоб вона підписала заповіт замість нього), що суперечить статтям 207, 1247 ЦК України, та пункту 1.8 Розділу ІІ Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є підставою для визнання заповіту недійсним;

ОСОБА_5 не оформлював доручення на підпис заповіту замість себе іншою особою ОСОБА_6 . Таке доручення відповідно до вказаних положень ЦК України повинно бути вчинено у такому ж самому вигляді як і заповіт - а саме письмова форма доручення, нотаріально посвідчене доручення. Вказані обставини свідчать про порушення порядку підписання заповіту, відсутності волевиявлення заповідача (оскільки батько ОСОБА_5 не оформляв нотаріальне доручення від себе на ім`я ОСОБА_6 , щоб вона підписала заповіт замість нього), що суперечить статтям 203, 207, 237, 238, 244, 245, 1000, 1003, 1247 ЦК України, та п. 1.8 Розділу ІІ Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є підставою для визнання заповіту недійсним;

ОСОБА_5 не хворів на захворювання рук, оскільки як відомо позивачу, то батько хворів на хвороби серця, рак. В тексті заповіту не вказано жодної хвороби рук, яка б не дозволяла батьку особисто підписати заповіт. Більше того, в рішенні суду першої інстанції встановлені обставини того, що приватний нотаріус підтвердила те, що у заповідача не було захворювання рук або фізичних вад рук. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 листопада 2020 року по справі № 756/10183/16-ц, провадження № 61-6108св19, вказано висновок про те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не звернув увагу на те, що крім похилого віку заповідача в оспорюваному заповіті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К. М. не зазначено фізичних вад або хвороб спадкодавця, які б заважали їй особисто прочитати та підписати заповіт і наведене вказує на відсутність передбачених законом підстав для підписання заповіту замість заповідача іншою особою та свідчить про порушення при посвідченні оспорюваного заповіту вимог закону щодо його форми. Вказані обставини свідчать про порушення порядку підписання заповіту, відсутності волевиявлення заповідача (оскільки батько ОСОБА_5 не хворів на захворювання рук, міг підписувати документи, в тому числі заповіт), що суперечить статтям 207, 1247 ЦК України, та п. 1.8 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є підставою для визнання заповіту недійсним;

встановивши в рішенні суду першої інстанції, що заповідач не мав фізичних вад рук або захворювання рук, суди мали б вказувати ці доводи в мотивувальній частині рішення та встановити нікчемність заповіту.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що позивачка є донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 червня 2023 року позивач склала нотаріально засвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті батька та направила її до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_10

Приватний нотаріус КМНО ОСОБА_10 листом від 03 липня 2023 року повідомила про заведення 12 червня 2023 року спадкової справи № 12/2023 на підставі поданої заяви від спадкоємця за заповітом.

06 червня 2023 року ОСОБА_5 склав заповіт, за яким все своє майно заповідав дружині ОСОБА_3 . У зв`язку з перебування ОСОБА_5 у медичному закладі через хворобу, за його дорученням, у його присутності та у присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_6 . До підписання заповіту ОСОБА_5 самостійно його прочитав вголос в присутності нотаріуса. Також заповіт окремо прочитала і підписант ОСОБА_6 . У тексті заповіту зазначені всі необхідні відомості та містяться вказівки про встановлення нотаріусом особи, яка підписала заповіт від імені заповідача ОСОБА_5 , а також про перевірку їх дієздатності. На прохання заповідача ОСОБА_5 заповіт записаний нотаріусом зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У посвідчувальному написі міститься інформація про причини, з яких особа, від імені якої посвідчується заповіт чи довіреність, не підписала документ. Зокрема, приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 вказано на наявність у заповідача хвороби.

Сторона позивача вказує на те, що у заповіті з верху вказано дату - 06 червня 2023 року, а після підпису вказано дату - 06 травня 2023 року. Таким чином, форма заповіту була порушена. ОСОБА_5 тривалий час хворів та знаходився у лікарні, а тому фізично не міг особисто звернутися до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, оскільки станом на 31 травня 2023 року він практично не говорив. У заповіті вказано, що у зв`язку із хворобою ОСОБА_5 за його дорученням текст заповіту підписано ОСОБА_6 . Разом з тим, ОСОБА_5 фізично не міг запросити іншу особу для підпису заповіту замість себе. Крім того, ОСОБА_5 не оформлював доручення на підпис заповіту замість себе іншою особою ОСОБА_6 . Таке доручення відповідно до положень законодавства повинно бути вчинено у такому ж самому вигляді як і заповіт. Крім того, у заповіті не вказано про хворобу, а саме будь-яке захворювання рук, яке б не дозволяло ОСОБА_5 підписати заповіт. Крім того, ОСОБА_5 не хворів на захворювання рук, оскільки він хворів на хвороби серця та рак.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 надана суду копія спадкової справи № 12/2023 після смерті ОСОБА_5 .

У матеріалах спадкової справи міститься заповіт ОСОБА_5 , з якого вбачається, що приватним нотаріусом на засвідчувальному написі було здійснено виправлення технічної помилки та вказано, що закреслене «травня» не читати, записано помилково, читати «червня». Вказана помилка виправлена приватним нотаріусом 30 листопада 2023 року.

Приватний нотаріус КМНО ОСОБА_10, яка посвідчила заповіт, у своїх письмових поясненнях зазначила про те, що під час виїзду до медичного закладу до підписання заповіту вона мала розмову з лікарем ОСОБА_7 , який лікував ОСОБА_5 . Вона запитала лікаря чи не приймає заповідач ліків, які мають психотропну дію та лікар підтвердив, що такі ліки ОСОБА_5 не приймає, його хвороба не пов`язана з психічними розладами та він розуміє значення своїх дій. Заповідач особисто прочитав заповіт, а підписала його ОСОБА_6 . У заповідача дійсно не було фізичних вад рук, але була важка хвороба, яка спричинила загальну слабкість. Заповідач на момент складення заповіту перебував у лікарняному закладі з встановленими у руки крапельницями, що заважало йому власноручно підписати заповіт.

У судовому засіданні в суді першої інстанції як свідок була допитана ОСОБА_6 , яка підписала оспорюваний заповіт. Свідок ОСОБА_6 у суді показала, що вона знайома з позивачкою та відповідачкою. Позивачку знає приблизно з 90-х років як доньку заповідача, а відповідачку знає як дружину заповідача, вони знайомі десь з 1997 року, після того як ОСОБА_5 з нею одружився. Свідок підтвердила факт підписання нею оспорюваного заповіту від імені ОСОБА_5 . Зазначила, що вона з ОСОБА_5 дуже сильно дружили. У ОСОБА_5 було онкозахворювання. Наприкінці травня 2023 року ОСОБА_5 стало гірше та він перебував у лікарні. Вона до нього приїздила. ОСОБА_5 попросив її приїхати, говорив, що не встиг оформити документи та просив знайти приватного нотаріуса, який би зміг виїхати в лікарню. Змогла приїхати до лікарні приватний нотаріус КМНО ОСОБА_10 Нотаріус попросила вийти відповідача з палати, щоб поспілкуватись з заповідачем. Вона приїхала в лікарню в першу половину дня, приблизно одночасно з нотаріусом. ОСОБА_5 по телефону її попросив підписати заповіт та приїхати до лікарні з необхідними для цього документами. У присутності нотаріуса він ще раз попросив її підписати заповіт. Приватний нотаріус сказала, що вона посвідчить заповіт лише якщо ОСОБА_5 прочитає його вголос, що останній й зробив. Для прочитання заповіт був покладений перед ОСОБА_5 , щоб він міг його прочитати. На руках у ОСОБА_5 були крапельниці, тому він не міг ними сильно ворушити. ОСОБА_5 був дуже слабким, тіло трохи відмовляло, проте голова працювала добре. Перед підписанням вона прочитала заповіт. Контактні дані нотаріуса вона скинула заповідачу за декілька днів до 06 червня 2023 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Касаційний суд вже наголошував, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23)).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23)).

Касаційний суд вказував, що під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов`язків (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 681/196/20 (провадження № 61-9375св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Касаційний суд зазначав, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18)).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 1247 ЦК України).

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2024 року в справі № 727/5319/18 (провадження № 61-10864св23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що:

«слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19 (провадження № 61-14040св20) вказано, що:

«технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення, крім того, такі доводи касаційної скарги були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. Зазначене не є тими порушеннями, які впливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту недійсним».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: 06 червня 2023 року ОСОБА_5 склав заповіт, за яким все своє майно заповідав дружині ОСОБА_3 . У зв`язку з перебування ОСОБА_5 у медичному закладі через хворобу, за його дорученням, у його присутності та у присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_6 . До підписання заповіту ОСОБА_5 самостійно його прочитав вголос в присутності нотаріуса. Також заповіт окремо прочитала і підписант ОСОБА_6 . У тексті заповіту зазначені всі необхідні відомості та містяться вказівки про встановлення нотаріусом особи, яка підписала заповіт від імені заповідача ОСОБА_5 , а також про перевірку їх дієздатності. На прохання заповідача ОСОБА_5 заповіт записаний нотаріусом зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У посвідчувальному написі міститься інформація про причини, з яких особа, від імені якої посвідчується заповіт чи довіреність, не підписала документ. Зокрема, приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 вказано на наявність у заповідача хвороби; у матеріалах спадкової справи міститься заповіт ОСОБА_5 , з якого вбачається, що приватним нотаріусом на засвідчувальному написі було здійснено виправлення технічної помилки та вказано, що закреслене «травня» не читати, записано помилково, читати «червня». Вказана помилка виправлена приватним нотаріусом 30 листопада 2023 року; позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження належним йому майном на користь ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало його волі.

За таких обставин, установивши, що підстави для визнання заповіту від 06 червня 2023 року відсутні, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову. Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справі № 916/3156/17; в справі № 756/10183/16-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Аргумент касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не оформлював доручення на підпис заповіту замість себе іншою особою касаційний суд відхиляє, оскільки відповідно до частини другої статті 1234 ЦК України вчинення заповіту через представника не допускається. Натомість порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин є рукоприкладником, а не представником.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання заповіту недійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков