Справа № 359/6378/23
Провадження №2/359/1668/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.01.2025р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі Кулик Т.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя (а.с.1 -6), вимоги якого обґрунтовує тим, що 21 грудня 1996 року між сторонами було укладено шлюб. Після укладення шлюбу, для спільного проживання разом із сестрами чоловіка вони почали будувати поруч із хатою батьків ОСОБА_4 , свій власний будинок на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . На день подання позовної заяви, садибний (індивідуальний) житловий будинок повністю зведений, облаштований необхідними комунікаціями, меблями, побутовою технікою та використовується за цільовим призначенням, однак Відповідач відмовляється вводити вказаний будинок в експлуатацію та реєструвати право власності на нього у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Будинок було збудовано сторонами за спільні кошти та спільною працею, тому відповідно до положень Сімейного кодексу України, він є спільною власністю подружжя і на думку позивача вона має право на частку у праві власності на вказаний будинок, як об`єкт незавершеного будівництва. У зв`язку з цим просила суд визнати незавершену будівництвом 1/2 частину житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на 1/4 частину у праві власності на об`єкт незавершеного будівництва садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 14 липня 2023 року (а.с.25) було відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Представником відповідача 04 жовтня 2023 року подано відзив на позовну заяву (а.с.42-47), в обґрунтуванням якого остання зазначає, що в 1982 році житловий будинок садибний (індивідуальний) по АДРЕСА_1 був збудований вже покійним батьком відповідача ОСОБА_5 , для проживання його сім`ї. Відповідач є рідним сином ОСОБА_5 який ввесь час проживав у цьому будинку ще задовго до одруження із ОСОБА_1 . Після одруження Відповідач вже з дружиною ОСОБА_1 продовжив також в ньому проживати. Після смерті батька цей будинок залишився ОСОБА_6 рідній матері відповідача. Далі, 31.08.1990 році ОСОБА_6 подарувала 1/2 частину цього житлового будинку своєму сину Відповідачу по справі ОСОБА_4 . Відтак, право власності на 1/2 частину самовільно збудовану житлового будинку Відповідачем набуто ще в 1990 році через дарування йому цієї частини, його матір`ю ОСОБА_7 , тобто ще задовго до укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 . Твердження про те, що Відповідач відмовляється вводити вказаний будинок в експлуатацію та реєструвати право власності на нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на рухоме майно є голослівним та не відповідає дійсності. Отже, з вищевказаного вбачається, що цей житловий будинок є подарованим відповідачу ще в 1990 році, і тому вважається його особистою власністю, і позивачка ОСОБА_8 претендувати на неї не має права. Таким чином у задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні, яке відбулося 10 жовтня 2023 року, представник позивача подав відповідь на відзив, у якій зазначає, що наведені відповідачем обставини, по-перше не підтверджуються належними доказами, а по-друге спростовуються як наявними в матеріалах справи доказами, так і доказами, які долучені позивачем до даної відповіді на відзив, а саме відповідно до технічного паспорту на спірний житловий будинок, вказаний будинок 2006 року побудови. При цьому позивач звертає увагу суду на ту обставину, що вказаний технічний паспорт складався БТІ на замовлення саме відповідача і останній жодних зауважень щодо правильності зазначених у ньому даних не висловлював до поки позивач не пред`явила позов про поділ будинку. Таким чином, твердження відповідача, що спірний будинок 1982 року побудови не підтверджуються належними доказами. Також позивач вважає, долучену відповідачем копію наказу №221 від 31.08.1990 р. радгоспу «Вишенківський» неналежним доказом по справі оскільки в ньому не зазначено ні номеру будинку, якого він стосується, ні відомостей щодо нотаріального посвідчення договору дарування 1/2 частини житлового будинку. Вказані обставини свідчать, що відповідач свідомо повідомляє суду неправдиві відомості стосовно майна набутого у шлюбі спільно з позивачкою з метою, позбавлення останньої права власності на нього. Таким чином вважаємо, що відповідачем разом із відзивом не надано суду належних доказів, які б підтверджували факт закінчення будівництва спірного будинку до укладення шлюбу між сторонами і відповідно давали можливість вважати вказаний будинок особистою власністю відповідача.

15 листопада 2023 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.92).

23 квітня 2024 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставити питання який ступінь будівельної готовності садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Провадження у справі на час експертизи зупинено (а.с.135-136).

16 липня 2024 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду поновлено провадження у цивільній справі.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та повідомила, що сторони починаючи з 1995 року добудовували спірний будинок за спільні кошти. Спочатку побудували стіни, потім дах, встановили вікна та двері. Таким чином вказаний будинок є спільною власністю подружжя.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та повідомив, що спірний житловий будинок будувався його батьком ще у 1982 року та був добудований 1990 року до реєстрації шлюбу, таким чином він є його особистою власністю та поділу не підлягає.

Представник відповідача заперечила проти заявлених позовних вимог та просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_9 будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання в судовому засіданні повідомила, що спірний будинок почали будувати батьки відповідача ще у 1982 році. Потім приблизно з 1984 по 1990 роки будівництво було зупинене. Починаючи з 1994 року сторони почали проводити внутрішні роботи, а саме була зробили підлога, на стінах покладена штукатурка та проведено опалення. У 1994 році будинок ще не був повноцінно добудований, проте сторони в ньому вже почали проживати.

Свідок ОСОБА_10 показала, у 1995 році сторони проживали в старій частині будинку, оскільки спірний будинок, ще був не придатним для їхнього проживання. У 1997 році перейшли у новий будинок і разом його добудовували.

ОСОБА_11 допитана у судовому засіданні як свідок повідомила, що сторони посилились у новому будинку приблизно у 1995-1996 роках. Спільними зусиллями та коштами зробили підлогу, штукатурку стін та інші необхідні внутрішні роботи.

Свідок ОСОБА_12 повідомив, що йому невідомі обставини процесу будівництва спірного житлового будинку.

Свідок ОСОБА_13 будучи повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання в судовому засіданні повідомив, що з 1982 року будинок будував батько відповідача. ОСОБА_13 допомагав йому до 1987 року. У 1990 році будинок був побудований.

ОСОБА_14 допитана у судовому засіданні як свідок повідомила, що сторони почали проживати у спірному будинку з 1996 році коли він був повністю придатний для проживання.

Заслухавши думку сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 25 травня 2006 року рішенням Вишенківської сільської ради Бориспільського району Київської області №118-3-У було надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення будівельного паспорту на самовільно збудовану 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,17 га (а.с.8).

21 грудня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 виконкомом Вишеньківської сільської ради був зареєстрований шлюб. Після реєстрації прізвище подружжя ОСОБА_16 . Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.7)

28 грудня 2006 року Головним архітектором Бориспільської районної державної адміністрації Київської області було видано паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті України гр.. ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

04 грудня 2007 року КП «Бориспільське районне БТІ» було складено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , відповідно до якого домоволодіння за вказаною адресою, складається з житлового будинку 2006 року побудови, погріба під частиною будівлі, веранди, літньої кухні, сараю, убиральні, хвіртки, огорожі, вигрібної ями та двома питними колонками (а.с.13-16).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №735197 від 23.05.2012 року, ОСОБА_4 на підставі рішення Вишеньківської сільської ради №411 20-VI від 16.03.2012 року, є власником земельної ділянки площею 0,1806 га., кадастровий номер :01:002:0318 (а.с.17).

З акту прийняття до експлуатації завершеного будівництвом житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника ОСОБА_4 від 15.07.2007 р., слідує, що забудову вказаної ділянки розпочато травень 1982 року, завершено травень 2006 року. Комісія постановила, що завершений будівництвом житловий будинок і господарчі будівлі на земельній ділянці в АДРЕСА_2 , вважає прийнятими до експлуатації з оцінкою добре (а.с.86).

За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 04.07.2024 року №789/07-2024, судовим експертом ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» надано висновок, відповідно до якого відсоток будівельної готовності житлового будинку, господарських будівель і споруд будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 станом на дату проведення експертизи становить: житлового будинку - 100 %; погреба під частиною будівлі - 100 %; літньої кухні 72 %; сараю - 97 %; убиральні 100 %; хвіртки - 100 %; огорожі - 100 %; ями вигрібної - 100 %; колонки питної 100 %.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків.

За правилами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Згідно з ч.1, ч.2, ч.4, ч.5 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень ст.331 ЦК України у поєднанні з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу та ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Сторони не заперечили факту того, що право власності на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому на підставі ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Зі змісту статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

З огляду на це можна зробити висновок, що власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, можуть бути кілька осіб, наприклад подружжя.

На матеріали, обладнання тощо, які придбанні в період шлюбу і використані в процесі будівництва об`єктів нерухомості, створення яких не завершено, поширюється передбачена ст.60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і таке майно може бути предметом поділу між подружжям (колишнім подружжям).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19, предметом розгляду в якій були вимоги про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, поділ майна в натурі, зокрема вказав: «За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання».

Зі змісту ст.18, ст.70, ст.71 СК України у поєднанні зі ст.16, ст.367, ст.372 ЦК України та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі №511/2303/19 можна зробити висновок, що у спорах між подружжям щодо об`єктів права спільної сумісної власності, за відсутності між ними домовленості (договору), суд застосовує спосіб захисту прав, який встановлений законом - поділ майна в натурі або у випадках і в порядку встановленому законом присудження майна одному з подружжя, а іншому - грошової компенсації.

Стосовно матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення подружжям нерухомого майна, будівництво якого не завершено, поділ в натурі здійснюється судом шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на ці матеріали і обладнання, які мають бути названі (зазначена їх номенклатура, кількість та вартість) у рішенні суду. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, здійснення поділу майна, що належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності змінює існуючі між ними правовідношення, що відповідає способу захисту майнових прав, передбаченому п.7 ч.2 ст.18 СК України. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.5 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Наприклад, такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

Зокрема, у пунктах 6.6.-6.7., 6.13. постанови від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду вказала: «6.6. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Пункт 6.7. - Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Крім того, у п.6.13 Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19)».

Схожий по суті висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 520/16281/15-ц, у якій Суд вирішував спір щодо спільної сумісної власності на незавершений будівництвом будинок: «Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Оскільки позивач заявив позовні вимоги про визнання права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва, який до прийняття до експлуатації та його державної реєстрації право власності не може бути предметом поділу між сторонами, то у задоволенні позовних вимог слід відмовити. При цьому позивач не позбавлений можливості заявити вимоги про поділ матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що «особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного.

Підсумовуючи викладене суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту, враховуючи обставини справи та додані до матеріалів справи докази.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із невірно обраним способом захисту.

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду від 07.09.2016 року у справі № 6-47цм16, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого саме у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, на який посилався Верховний Суд у постановах, що зазначає у позовній заяві позивач.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 січня 2025 року

Суддя Чирка С.С.