ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 січня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 745/580/24

Головуючий у першій інстанції Стельмах А. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/121/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину,-

У С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на свою користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення від пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтовувала тим, що має з відповідачем спільну дитину неповнолітнього сина ОСОБА_4 , який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Батько добровільної фінансової допомоги на утримання дитини не надає.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 04.01.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.06.2024 і до повноліття ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та ухвалення з порушенням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд при ухваленні рішення врахував судовий наказ від 03.09.2024, яким стягнуто з відповідача аліменти на утримання ще однієї дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 22.08.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Однак не врахував, що даний наказ не був пред`явлений до виконання.

Заявниця наголошує, що у разі стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини доходу відповідача, з урахуванням присуджених судовим наказом з відповідача аліментів у такому ж розмірі, не буде перевищений граничний розмір (50%) утримань з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що жодних обґрунтованих клопотань від позивача про витребування доказів не надходило, суд першої інстанції не зобов`язаний та не мав права збирати докази у справі, зокрема щодо факту примусового виконання судового наказу.

Зазначав, що факт неперебування на примусовому виконанні судового наказу від 03.09.2024 не свідчить про відсутність зобов`язання за ним, указане судове рішення виконується добровільно.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення у даній справі районний суд, взявши до уваги наявність у відповідача ще однієї неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на яку стягуються з нього аліменти, та обов`язок відповідача утримувати всіх неповнолітніх дітей, вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісяця.

Однак повністю погодитись з таким висновком районного суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

Судом у справі встановлено, що сторони мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 09.06.2022 Сосницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Корюківському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №05 від 27.01.2012 (а.с. 2).

З акту обстеження умов проживання від 24.06.2024, складеного начальником служби у справах дітей Сосницької селищної ради Кохан Л.Г., головним спеціалістом служби у справах дітей Сосницької селищної ради Кузьменко О.В., завідувачем відділення КУ «УНПС» Сосницької селищної ради Дерюгіною О.Л., вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні (а.с. 3).

Судовим наказом Сосницького районного суду Чернігівської області від 03.09.2024 стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22.08.2024 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 32).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність домовленості між сторонами щодо способу виконання відповідачем свого обов`язку по утриманню дитини на час звернення позивачки до суду (договір про сплату аліментів), зокрема, щодо розміру аліментів, тому звернення позивача з вимогами про стягнення таких в судовому порядку свідчить про відсутність такої домовленості між ними.

Аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, її потреби, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За частиною 1 стаття 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно з Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9 , проте припустився помилки при визначенні розміру аліментів для стягнення.

Проаналізувавши вищенаведені норми та надані сторонами докази, апеляційний суд уважає, що в даному випадку наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача.

Так, ОСОБА_2 є батьком двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На утримання доньки ОСОБА_10 за судовим наказом Сосницького районного суду Чернігівської області від 03.09.2024 стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_8 аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 22.08.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Належні та допустимі докази того, що відповідач не має змоги сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку у матеріалах справи відсутні. Також, у суду відсутні дані про доходи відповідача, крім того, відповідач є працездатним, має можливість працювати та утримувати дитину.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження незадовільного стану здоров`я чи матеріального становища відповідача.

Колегія суддів уважає, що визначення аліментів на утримання сина ОСОБА_9 у розмірі саме 1/4 частини доходів, а не 1/6, як визначив суд, урівноважить інтереси дітей, так як на утримання сина та доньки з відповідача стягується саме зазначений розмір аліментів. Стягнення аліментів в даному випадку здійснюється у частці від заробітку (доходу) платника, тобто вказаний вид стягнення автоматично регулює розмір стягнень залежно від рівня доходів платника і одночасно забезпечує обов`язкове стягнення аліментів у розмірі, не нижчому від гарантованого мінімального розміру, встановленого на рівні 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що визначення розміру аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідає встановленим обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України.

Колегія суддів не зважає на твердження відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що він в добровільному порядку перераховує кошти на утримання доньки ОСОБА_10 , оскільки при визначенні аліментів на утримання ОСОБА_9 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, зберігається баланс між правом дитини на належний рівень життя, а також рівність інтересів усіх дітей ОСОБА_2 .

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, оскільки розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України.

Виходячи з викладеного вище, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 04.10.2014 зміні шляхом збільшення визначеного судом розміру аліментів з 1/6 грн до 1/4 грн частини всіх видів заробітку (доходу).

Керуючись ст. 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2024 року змінити, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 з 1/6 частини до 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: О.І. Онищенко

Н.В.Шитченко