Справа №488/1055/21 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/21/25
Провадження №22-ц/812/22/25
Провадження №22-ц/812/23/25
Провадження №22-ц/812/24/25
Постанова

Іменем України

13 січня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю:

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, вступна та резолютивна частини якого ухвалені 29 лютого 2024 року о 12:58 год., повний текст рішення складений судом 11 березня 2024 року, під головуванням судді Кузьменко В.В., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання дійсною розписки, визнання права на спадщину, визнання права власності, стягнення інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним.

Позов обгрунтовано наступним, 07 січня 2017 року від імені ОСОБА_5 було складено розписку, за якою остання взяла у ОСОБА_3 в борг грошові кошти у сумі 250000 грн, на лікування онука ОСОБА_4 , які зобов`язалася повернути до 10 жовтня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, тому ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як спадкоємців ОСОБА_5 про звернення стягнення на 1/2 частину успадкованої ними квартири АДРЕСА_1 .

За наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_3 , у справі № 488/4572/19, заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2020 року в позові ОСОБА_3 було відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, вказане заочне рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_3 , звернуто стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У лютому 2021 року, дізнавшись про наявність вказаного судового рішення, вона ознайомилась із матеріалами справи № 488/4572/19 та виявила, що почерк у розписці від 07 січня 2017 року не належить ОСОБА_5 , а розписка складена іншою особою.

Припускає, що вказана розписка могла бути складена вже після смерті її бабусі, з метою заволодіти майном померлої та усунути законних спадкоємців від права на спадщину.

Зазначає, що бабуся ніколи не мала у розпорядженні великої суми коштів, не лікувала у спеціалізованих медичних закладах ОСОБА_4 , нікому із родичів та знайомих не розповідала про отримання нею у борг коштів, єдиним джерелом її доходу була невелика пенсія.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила, визнати недійсним договір позики від 07 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 шляхом оформлення розписки.

26 листопада 2021 року від ОСОБА_3 до суду першої інстанції надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якій вона, посилаючись на невиконання судового рішення, щодо звернення стягнення на майно, в рахунок погашення боргу, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд:

-визнати дійсною розписку від 07 січня 2017 року;

-визнати за спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право на спадщину на частку майна, успадкованого після смерті ОСОБА_5 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , яку успадкували спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 та провести її реальний розподіл;

-стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на її користь за період з 07 січня 2017 року по день розгляду справи, три відсотки річних та інфляційні втрати, а також 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

30 листопада 2023 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до судового розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2024 року в задоволені первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано жодних належних доказів того, що спірна розписка виконана не ОСОБА_5 .

Ухвалюючи рішення про відмову в зустрічному позові ОСОБА_3 , суд першої інстанції вважав безпідставними вимоги ОСОБА_3 щодо боргових зобов`язань, оскільки постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі № 488/4572/19, вимоги ОСОБА_3 задоволені шляхом звернення стягнення в рахунок погашення боргу.

Вимоги ОСОБА_3 щодо поділу спірної квартири суд вважав є передчасними, оскільки за нею не оформлено право власності на спірне нерухоме майно, тому такі вимоги можуть бути розглянуті після оформлення права власності.

Також суд вважав, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необгунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів, що діями відповідачів за зустрічним позовом позивачці завдано моральної шкоди.

За наслідками розгляду первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції також скасував заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2021 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови в зустрічному позові, яким задовольнити її позовні вимоги, якими стягнути з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати; моральну шкоду; скасувати ухвали суду першої інстанції про відвід складу суду; постановити окрему ухвалу відносно адвокатів ОСОБА_10. та ОСОБА_11

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції надана неналежна оцінка доказам, наявним в матеріалах справи щодо стягнення коштів, що призвело до неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та відповідно, прийняття незаконного рішення у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не встановив всі обставини у справі, не дослідив оспорювану боргову розписку, не вирішив заявлене у первісному позові клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та залежно від установлених результатів, не зробив відповідний правовий висновок.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 07 січня 2017 року від імені ОСОБА_5 укладено договір позики, що підтверджується його копією (т.1 а.с. 24)

Відповідно до договору позики ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 250000 грн, які зобов`язалася повернути до 10 жовтня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

У межах встановленого строку для прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини 04 вересня 2017 року звернулась онука померлої - ОСОБА_1 .

Одночасно ОСОБА_1 в заяві повідомила про наявність іншого спадкоємця, яким є онук спадкодавиці - ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 , як спадкоємець за законом, із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї бабусі, до нотаріальної контори не звертався.

Згідно довідки, виданої 19 квітня 2018 року КП «ДЕЗ «Океан», яка міститься в матеріалах спадкової справи №188/2017, ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 21 серпня 1992 року до дня смерті. Разом з нею за вказаною адресою був зареєстрований онук ОСОБА_4 .

Свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 не видавалися.

21 листопада 2019 року, ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якому посилаючись на те, що грошові кошти спадкоємцями не сплачені, просила звернути стягнення на майно належне спадкодавиці ОСОБА_5 , а саме на частину квартири АДРЕСА_1 , що одержане в натурі спадкоємцями в рахунок погашення боргу за договором позики, укладеним з ОСОБА_3 в розмірі 250000 грн.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2020 року у справі №488/4572/19 в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця шляхом звернення стягнення на майно відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, яка набрала законної сили, апеляційна скарга ОСОБА_3 , задоволена, заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2020 року скасовано і прийнято нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця шляхом звернення стягнення на майно, звернуто стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із первісним позовом ОСОБА_1 , просила визнати недійсним договір позики від 07 січня 2017року, посилаючись на те, що про наявність судового рішення у справі №488/4572/19 їй стало відомо у лютому 2021 року. Під час ознайомлення із матеріалами вказаної цивільної справи, виявила, що почерк у розписці від 07 січня 2017 року не належить її бабусі ОСОБА_5 , а розписка складена іншою особою.

Одночасно, в позовній заяві ОСОБА_1 для підтвердження своїх доводів просила про призначення та проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Клопотання ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи не було вирішено судом першої інстанції в порушення ч.4 ст. 10 ЦПК України, а ОСОБА_3 заперечувала той факт, що розписка про отримання у борг грошових коштів від 07 січня 2017 року від імені ОСОБА_5 виконана іншою особою.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу для з`ясування питання чи виконана боргова розписка від 07 січня 2017 року (почерк та підпис у ній) ОСОБА_5 чи іншою особою.

Згідно висновку експерта від 25 листопада 2024 року № СЕ-19/115-24/18171-ПЧ, складеного Миколаївським НДЕКЦ МВС України, «рукописні записи у борговій розписці від 07.01.2017, яка починається словами «Расписка Я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.р. рожденая в Молдавии…», та закінчується словами « ОСОБА_5 » виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_5 у борговій розписці від 07.01.2017, виконаний ймовірно не ОСОБА_5 , а іншою особою».

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникають.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Оскільки позивачка вважає, що позичальником оспорюваний договір позики не підписувася, останній є неукладеним і може бути визнаний таким за наявності відповідних позовних вимог та відповідних доказів.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову з підстав його недоведеності, суд першої інстанції не звернув увагу на зміст заявлених позовних вимог, та не врахував, що не підписання договору позики не може бути підставою до визнання його недійсним.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову слід змінити, у частині мотивів його прийняття, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо зустрічних вимог ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 509, статті 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

У статті 625 ЦК України визначені правові наслідки порушення грошового зобов`язання.

Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У справі, що переглядається встановлено, що договором позики обумовлено дату повернення боргу - до 10 жовтня 2019 року.

Після закінчення цього строку, кредитор, скористався судовим захистом і 21 листопада 2019 року звернувся в суд із позовом про стягнення боргу спадкодавця шляхом звернення стягнення на майно, посилаючись на те, що позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, визначені у договорі позики та не повернув отримані кошти.

Матеріалами справи підтверджується, що на час розгляду даної справи в суді заборгованість позичальника за договором позики не сплачена, що не заперечується і позивачем у справі за зустрічним позовом, який, натомість доводить неможливість примусово виконати судове рішення у справі №488/4572/19 через те, що не визначені частки спадкоємців у спадковому майні.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, ОСОБА_3 просила стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України від суми неповернутої позики, а також інфляційні втрати за період з 07 січня 2017 року (дата укладання договору позики) по день розгляду справи, у зв`язку із невиконанням судового рішення у справі № №488/4572/19.

У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 зроблено висновок, що кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, при існуванні задавненої вимоги, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому, кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

В матеріалах справи відсутнє судове рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_9 заборгованості за договором позики у грошовому виразі, яке б підтверджувало, що після закінчення строку повернення коштів - 10 жовтня 2019 року, ОСОБА_3 , в межах строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, реалізувала своє право задля повернення наданих коштів у борг.

Отже, 3% річних та інфляційні втрати нараховані позивачкою за зустрічним позовом на задавнену вимогу, а відтак відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову, але помилився щодо мотивів такої відмови.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення слід змінити у частині мотивів його прийняття.

Враховуючи зазначені вище обставини, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову щодо стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних, визначених статтею 625 ЦК України, адже позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України лише у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право на спадщину на частку квартири, успадкованої після смерті ОСОБА_5 , то суд вірно відмовив в їх задоволенні, оскільки з такими вимогами позивачем може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

В частині вимог ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на частку успадкованої відповідачами квартири, а також реальний поділ спірного майна, то суд першої інстанції теж вірно відмовив в їх задоволенні, у зв`язку з відсутністю для цього правових підстав, оскільки ОСОБА_3 не є співвласником вказаної квартири. Сама по собі наявність судового рішення про звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності на нерухоме майно від боржника до стягувача.

Посилання в апеляційній скарзі на спричинену ОСОБА_3 моральну шкоду, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спір між сторонами стосується договірних правовідносин, а умовами договору позики, укладеного 07 січня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не перебачено стягнення будь - яких сум у відшкодування моральної шкоди.

Щодо накладення арешту на спірну квартиру, відсутність до неї доступу ОСОБА_3 та неможливість складання акту руйнування квартири, то ці доводи апеляційної скарги, пов`язані з виконання судового рішення у справі № 488/4572/19, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення у даній справі та не є підставою для застосування норм, що передбачають цивільну правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Аргументи ОСОБА_3 стосовно неналежного позивача, з огляду на те, що договір позики був укладений між ОСОБА_5 та позивачем за зустрічним позовом, а позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 не приймала участі в укладенні спірного договору, є помилковими.

ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 та згідно зі статтею 1282 ЦК України несе відповідальність в межах вартості спадкового майна за зобов`язаннями померлого боржника перед кредитором.

Тому, поданий ОСОБА_1 позов стосуються прав та інтересів останньої, як кредитора спадкодавця.

Твердження ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про процесуальні порушення допущені судом першої інстанції під час розгляду зустрічного позову, як то неодноразове відкладення справи, несвоєчасне призначення справи до розгляду, безпідставна вимога суду щодо сплати судового збору, не надання копії судового рішення, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи по суті пред`явленого зустрічного позову.

Щодо постановлення окремої ухвали через неналежне здійснення своїх повноважень адвокатами ОСОБА_10. та ОСОБА_11.

За приписами 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором (частина друга статті 262 ЦПК України).

Колегія суддів, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 по суті, не встановила зловживання адвокатами ОСОБА_10. та ОСОБА_11 процесуальними правами, порушення ними процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків або іншого порушення законодавства, що могло б стати підставою для постановлення окремої ухвали.

Що стосується відмови в задоволенні заяв ОСОБА_3. про відвід складу суду, про що 08 грудня 2021 року та 29 лютого 2024 року судом першої інстанції були постановлені відповідні ухвали, які на думку апелянта є незаконними, то слід зазначити наступне.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3., оскаржуючи рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2024 року, включила до апеляційної скарги заперечення щодо ухвал Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2021 року та 29 лютого 2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 376 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Статтею 36 ЦПК України визначено перелік підстав відводу (самовідводу) судді і розширеному тлумаченню ця норма не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Встановлено, що у грудні 2021 року ОСОБА_3 заявила відвід складу суду, головуючому судді Кузьменко В.В. та секретарю судових засідань Рафальській Т.В., посилаючись на те, що суддя є зацікавленим у вирішенні даної справи, оскільки прийняв до провадження первісний позов ОСОБА_1 , який на думку ОСОБА_3 мав бути залишений без руху, а у подальшому повернутий.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2021 року у заяві ОСОБА_3 про відвід відмовлено.

У лютому 2024 року ОСОБА_3 заявила відвід головуючому судді Кузьменко В.В. та секретарю судових засідань Оцабера М.С.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).

Відмовляючи у задоволенні заяв ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про упередженість та необ`єктивність складу суду, тому не створюють підстав, передбачених статтею 36 ЦПК України, для відводу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки доводи заявника не свідчать про існування обставин, які викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності головуючого судді Кузьменко В.В. та секретарів судових засідань, фактично носять характер непідтверджених припущень, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до пункту 2 частини другої статті 376 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення змінити.

Оскільки судове рішення підлягає зміні у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

З огляду на те, що ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 липня 2024 року зупинено дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2024 року до закінчення апеляційного провадження, то дія судового рішення за результатами його перегляду підлягає поновленню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скаргиОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відновити дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2024 року, зупиненого на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 01 липня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 14.01.2025 р.