КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1806/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Замостного Олександра Ігоровича , який представляє Державу України в особі Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва та за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особах Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування витрат на правничу допомогу та моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку 1 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 292 500,00 грн в рахунок відшкодування витрат на юридичну допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він більше чотирьох років незаконно та безпідставно перебував у міжнародному розшуку, що встановлено судовим рішенням в адміністративній справі. Позивач протягом вказаного часу зазнав переслідування з боку правоохоронних органів внаслідок чого відчував душевні переживання та страждання, що вплинули на його стан здоров`я вцілому, призвели до глобальної зміни життєвого укладу та суттєвого погіршення якості його життя.

Для підтвердження позовних вимог Позивач вказує наступні обставини, а саме, 09.12.2014 складено повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 361; ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 3 ст. 27, ч. 4 с. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 1 ст. 396: ч. 2 ст. 383 КК України (кримінальне провадження № 0000225 (об`єднане)), а 10.12.2014 слідчим Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України позивача оголошено в розшук, здійснення якого доручено оперативним співробітникам УБОЗ ГУ МВС України в Київській області.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.12. 2014 надано дозвіл на затримання Позивача з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа № 757/37209/14-к).

02.02.2015 Головною військовою прокуратурою ГПУ спільно з Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва МВС України (на сьогодні - Національної поліції України) внесено до обліків Генерального секретаріату Інтерполу клопотання про публікацію циркулярного розшукового повідомлення щодо міжнародного розшуку позивача з метою його арешту та екстрадиції до України.На момент внесення вказаного повідомлення щодо міжнародного розшуку запобіжний захід стосовно позивача не обирався. Судове рішення щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно нього ухвалене Апеляційним судом м. Києва лише 20.04.2015.Позивач оскаржив дії Головної військової прокуратури ГПУ та Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НПУ щодо оголошення його в міжнародний розшук до Комісії по контролю файлів Інтерполу. Рішенням секції запитів Комісії Interpol (30.09.2019-04.10.2019) № CCF/110/R536/19 вирішено, що дані заявника не відповідають правилам Interpol і підлягають видаленню. У рішенні Комісії вказано, що на момент видачі Орієнтування воно не грунтувалося на дійсному ордері на арешт, оскільки відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2014 надано дозвіл лише на приведення Заявника (ОСОБА_2) до суду для розгляду клопотання про обрання йому запобіжного заходу, а не було обрано запобіжний захід. Листом Секретаріату Комісії з контролю матеріалів Інтерполу від 15.11.2019 № CCF/111/R536.19 представника Позивача повідомлено, що станом на дату написання листа, Позивача не оголошено Інтерполом у розшук і до нього не було випущено циркуляра, а Генеральний секретаріат Інтерполу 05.11.2019 видалив запитувані українськими правоохоронними органами дані Позивача з матеріалів міжнародної організації кримінальної поліції. З огляду на викладене, Позивач вважає, що при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 20.04.2015 суд апеляційної інстанції мав помилкове уявлення про правомірність його знаходження у міжнародному розшуку. 04.12.2019 Департамент міжнародного поліцейського співробітництва НПУ повідомив представника Позивача, що за обліками вихідної кореспонденції Департаменту було направлено повідомлення до ГПУ та ГУ НПУ у Київській області про видалення з обліків Генерального секретаріату Інтерполу відомостей стосовно Позивача.

07.08.2020 Позивача оголошено у міжнародний розшук, здійснення якого доручено оперативним підрозділам УКР ГУ НПУ у Київській області.

04.09.2020 Позивача знято з розшуку постановою слідчого яку направлено до управління карного розшуку ГУ НПУ у Київській області, а 09.19.2020 закрито оперативно-розшукову діяльність щодо нього.Обставини щодо незаконності міжнародного розшуку позивача було встановлено Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 (справа № 640/25817/19) відповідно до якої визнано протиправною бездіяльність посадових осіб НПУ в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва у неповідомленні повної та об`єктивної інформації до Секретаріату Інтерполу щодо відсутності рішень стосовно позивача, що могли б дозволити його екстрадицію згідно з національним законодавством, а саме рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказане судове рішення судом касаційної інстанції не переглядалося, а отже набуло законної сили.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Замостний О.І. , який представляє Державу України в особі Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивач обрав неналежного відповідача, оскільки скаржник вважає, що належним відповідачем, з питань що стосуються оголошення позивача у спірні періоди у міжнародний розшук є Міністерство внутрішніх справ України, а точніше з огляду на суть матеріально-правового спору в цій справі належним відповідачем є держава Україна як самостійний окремий учасник цивільних правовідносин в особі Міністерства внутрішніх справ України.

Вважає, що долучена позивачем постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 у справі № 640/25817/19 з якою пов`язує заподіяння моральної шкоди не доводить спричинення йому такої шкоди саме Національною поліцією України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва. Оскільки, вказане судове рішення згідно його мотивувальної частини стосується дій, пов`язаних із міжнародним розшуком (внесенням клопотання про публікацію циркулярного повідомлення) відносно позивача в рамках розслідування кримінального провадження, здійснених у лютому 2015 року Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Міністерства внутрішніх справ України та прийняття слідчим суддею у кримінальному провадженні у справі № 757/37209/14-к ухвал до квітня 2015 року.

Однак судом першої інстанції не взято до уваги, що вищевказані спірні періоди за яких надавалась оцінка відповідним діям відповідача охоплювалися періодом до утворення Національної поліції України, відповідно і його структурного підрозділу - Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, котрий не міг виконувати відповідних дій пов`язаних із міжнародним розшуком у спірний період.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказував на те, що позивачем зазначено про заподіяну моральну шкоду та визначено її розмір, однак позивач не вказав щодо обґрунтування її розміру, в чому саме полягало заподіяння моральної шкоди та доказів такого заподіяння матеріали справи не містять.

На переконання апелянта долучена постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 року у справі 640/25817/19, не доводить спричинення позивачу моральної шкоди саме Національною поліцією України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва.

Також долучені медичні довідки, консультації, виписки із зазначеним діагнозом не підтверджують заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок дій пов`язаних із міжнародним розшуком та безпосередньо діями Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, таких доказів долучені позивачем матеріали не містять.

Розрахунку з якого позивач виходив визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди позовна заява не містить.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині заявлених позивачем витрат на правову допомогу в суді першої інстанції вказував на те, що додані до позову копія акту приймання-передачі наданих юридичних послуг від 01.04.2020 року та меморіальні ордери, щодо витрат на юридичну допомогу на суму 292500,00 грн з питань оскарження оголошення у міжнародний розшук не можуть бути підтвердженням понесених витрат, оскільки, понесені за надання юридичної допомоги в рамках невизначених кримінальних проваджень та інших адміністративних справах.

15 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Прилуцької Н.М.

У відзиву на апеляційну скаргу Національної поліції України представник позивача просила поновити строк на подачу відзиву як пропущеного з поважних причин та долучити його до матеріалів справи, посилаючись на те, що ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року був встановлений строк на подачу відзиву до 25.10.2024 року, проте позивач копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію апеляційної скарги не отримував. Представник позивача - адвокат Прилуцька Н.М. 11 листопада 2024 року отримала копію апеляційної скарги на свою електронну адресу, звернувшись із відповідною заявою.

Відтак, копію апеляційної скарги та ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження представник позивача отримала 11 листопада 2024 року (направлено судом на робочу електронну адресу адвокатського об`єднання у п`ятницю 08 листопада 2024 року).

З матеріалів справи вбачається, що супровідним листом направлено позивачу ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги, на поштову адресу, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 45 том 2). Однак в матеріалах справи відсутні докази про те, що дане поштове відправлення було вручено позивачу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відзив на апеляційну скаргу подано протягом чотирьох діб з дня отримання представником позивача апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження, що свідчить про бажання позивача скористатись своїм правом на подачу відзиву.

Суд апеляційної інстанції вважає наведені у відзиві обставини, як підставу пропуску строку поважними та приходить до висновку про поновлення строку представнику ОСОБА_2 - адвоката Прилуцькій Н.М для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги представник позивача посилався на те, що апеляційна скарга не містить жодного належного обгрунтування у чому полягає незаконність та необгрунтованість рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 19 листопада 2024 року представник Міністерства внутрішніх справ України - Щепанський Антон Михайлович подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , в іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки задоволено позовні вимоги, які заявлені до неналежного відповідача.

Вказував на те, що позивач фактично зазначав про неправомірні дії слідчих Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) натомість відповідачем зазначає Державу Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України.

Представник апелянта посилався на те, що матеріали позову не містять жодного доказу порушення прав або інтересів позивача збоку працівників Міністерства внутрішніх справ України, зокрема доказів відкриття працівниками МВС кримінального провадження № 0000225 щодо позивача, доказів оголошення позивача в розшук за ініціативною працівників МВС, доказів вчинення інших процесуальних дій у кримінальному провадження № 0000225 за ініціативою працівників МВС.

Також матеріали справи не містять клопотання позивача про залучення в якості співвідповідача Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що позивач не довів, а суд першої інстанції помилково встановив наявність факту протиправних дій працівників Національної поліції (щодо оголошення позивача у міжнародний розшук), при цьому суд не встановив наявність інших складових делікту, а саме наявність моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та наслідками та вини заподіювача.

12 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Міністерства внутрішній справ України від представника позивача - адвоката Прилуцької Н.М.. Вважає, що апеляційна скаргу не містить належного обгрунтування у чому полягає незаконність та необгрунтованість рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року, тому підстав для її задоволення відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих позивачу, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, тяжкості вимушених змін у стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану, а також вимоги розумності та справедливості та дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.

Однак такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення 292 500 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що правова допомога надавалась позивачу при розгляді справи в порядку КАСУ, де передбачено стягнення витрат на правову допомогу, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що при розгляді даної справи позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Рішення в частині відшкодування витрат на правничу допомогу апелянтами не оскаржується, а тому не підлягає перегляду Київським апеляційним судом.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 24.11.2014 року позивач виїхав на лікування за кордон до Іспанії.

У грудні 2014 року стосовно позивача зареєстровано кримінальні провадження. 09.12.2014 року складено повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 361; ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 3 ст. 27, ч. 4 с. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 1 ст. 396: ч. 2 ст. 383 КК України (кримінальне провадження № 0000225 (об`єднане)), а 10.12.2014 року слідчим Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України позивача оголошено в розшук, здійснення якого доручено оперативним співробітникам УБОЗ ГУ МВС України в Київській області.

02.02.2015 року Головною військовою прокуратурою ГПУ спільно з Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва МВС України його оголошено у міжнародний розшук з метою арешту та екстрадиції до України.

На момент внесення циркулярного розшукового повідомлення щодо міжнародного розшуку запобіжний захід стосовно позивача не обирався.

20.04.2015 року Апеляційний суд м. Києва ухвалив рішення щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно Позивача.

Дії Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НПУ щодо оголошення Позивача в міжнародний розшук були оскаржені до Комісії по контролю файлів Інтерполу.

Рішенням секції запитів Комісії Interpol (30.09.2019 року - 04.10.2019 року) № CCF/110/R536/19 вирішено, що дані заявника не відповідають правилам Interpol і підлягають видаленню. Встановлено, що на момент видачі Орієнтування воно не грунтувалося на дійсному ордері на арешт, оскільки судове рішення від 12.12.2014 року надано дозвіл лише на приведення Позивача (ОСОБА_2) до суду для розгляду клопотання про обрання йому запобіжного заходу, а не обрання запобіжного заходу.

Листом Секретаріату Комісії з контролю матеріалів Інтерполу від 15.11.2019 року № CCF/111/R536.19 представника позивача повідомлено, що станом на дату написання листа Позивача не оголошено Інтерполом у розшук і до нього не було випущено циркуляра, а Генеральний секретаріат Інтерполу 05.11.2019 року видалив запитувані українськими правоохоронними органами дані Позивача з матеріалів міжнародної організації кримінальної поліції.

04.09.2020 року позивача знято з розшуку постановою слідчого яку направлено до управління карного розшуку ГУ НПУ у Київській області, а 09.19.2020 року закрито оперативно-розшукову діяльність щодо Позивача.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 року (справа №640/25817/19) визнано протиправною бездіяльність посадових осіб НПУ в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва у неповідомленні повної та об`єктивної інформації до Секретаріату Інтерполу щодо відсутності рішень стосовно Позивача, що могли б дозволити його екстрадицію згідно з національним законодавством, а саме рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих ті обставини, на які він посилається в обґрунтування обсягу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із неправомірними діями відповідачів. Так, матеріали справи не містять доказів неможливості його приїжджати на територію України, хвороби матері, яку він не зміг навідувати, чи інших родичів, які перебувають чи проживають на території України.

Безумовно, моральну шкода не можна виміряти повністю, зрозумівши емоційний стан особи, яка просить про таке відшкодування. Поряд з цим, враховуючи всі доводи, які навів позивач у своїй позовній заяві, та, беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав державним органом, суд апеляційної інстанції вважає, що наведених ОСОБА_2 доводів та обставин цієї справи недостатньо для стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, як визначив суд першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги принципи розумності, виваженості та справедливості, вважає, що за обставин цієї справи стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень буде достатньою справедливою сатисфакцією, у зв`язку із чим, керуючись положеннями статті 376 ЦПК України, доходить висновку про часткове задоволення апеляційних скарг та зменшення розміру моральної шкоди, визначеної рішенням суду першої інстанції до 10 000,00 гривень.

Доводи апеляційних скарг про те, що зазначені в позовній заяві відповідачі не є належним відповідачами по справі, оскільки не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки саме позивач вправі визначати особу, відповідальну за завдану йому моральну шкоду та розмір завданої ним моральної шкоди, надавши суду належні та допустимі докази завдання йому винною особою моральної шкоди та її розмір. Крім того саме в рішенні Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 року визначений відповідач Національна поліція України, в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, який підпорядкований МВС України.

Згідно з позовною заявою позивач фактично просив відшкодувати йому шкоду, яка завдана державою, зазначивши орган, який діє від імені держави - Національна поліція України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, а також Міністерство внутрішніх справ України.

Верховний Суд звертав увагу на те, що коли орган влади несе відповідальність за завдану шкоду, позитивний обов`язок держави сприяти встановленню правильного відповідача набуває ще більшого значення (див. рішення у справі «Плеханов проти Польщі» (Plechanow v. Poland), заява № 22279/04, пункт 109, від 07 липня 2009 року).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає зміні в частині розміру моральної шкоди у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Замостного Олександра Ігоровича , який представляє Державу України в особі Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди з 100 000,00 грн до 10 000,00 (десяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Держава України в особі:

Державна казначейська служба України, , вул. Бастіонна, 6, м.Київ, 01601.

Національна поліція України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, , вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601.

Міністерство внутрішніх справ, , вул. Богомольця, 10, місто Київ, 01024.

Повний текст постанови складено «14» січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник