Провадження № 22-ц/801/137/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 рокуСправа № 127/28594/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Медвецький С. К., Оніщука В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду від 13 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Іщук Т. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що 17 січня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01643 за умовами якого останньому товариством було надано кредит в сумі 7000 грн строком до 14 березня 2022 року, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 5,6% за кожні 7 днів. Товариство свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером від 17 січня 2022 року, а відповідач належним чином свої зобов`язання не виконував, внаслідок чого станом на 01.08.2024 року утворилась заборгованість за тілом кредиту -2987,72 грн. та 21228,05 грн. за відсотками.

05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит Готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф,згідно якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило належне йому право вимоги до боржників, зазначених у реєстрах прав вимоги, в тому числі, за договором про надання фінансового кредиту ОСОБА_2 №ВН23-01643 від 17 січня 2022 року. В свою чергу, ТОВ «Кредит Готівкою» на підставі договору відступлення права вимоги №12122023 від 12 грудня 2023 року відступило своє право вимоги за зазначеним кредитним договором товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест». Згідно з договором №13122023/1 про відступлення права вимоги від 13 грудня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» відступило право вимоги за кредитними договорами позивачу ОСОБА_1 , в тому числі ,і за договором про надання фінансового кредиту ОСОБА_2 №ВН23-01643 від 17 січня 2022 року .Вказує, що відповідач не виконав умови кредитного договору у зв`язку з чим станом на 01 липня 2024 року виникла заборгованість в розмірі 24215,77 грн, з яких: 2987,77 грн - тіло кредиту, 21228,28 грн - відсотки за користування кредитними коштами, яку він просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Вінницького міського суду від 13 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення його вимог. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права ,а також без повного з`ясування всіх обставин справи. У доводах скарги послався на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зазначає, що він є особою, яка має право вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором від 17 січня 2022 року. Укладений 13 грудня 2023 року між ним та ТОВ «ФК «Гефест» договір відступлення права вимоги № 13122023/1 є чинним, недійсним у визначеному законом порядку не визнавався. Вважає, що судом помилково ототожнено суть договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії), що призвело до хибних висновків про неможливість заміни кредитодавця, який є фінансовою установою на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги у контексті цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду від 14 жовтня 2024 року, вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 січня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01643, за яким відповідачу товариством надано кредит в сумі 7000 грн строком на 8 періодів по 7 днів, а саме з 17 січня 2022 року по 14 березня 2022 року ,зі сплатою відсотків у розмірі 5,6% від суми наданого кредиту за кожні 7 днів.

Згідно п.п. 2.2 договору, позичальник отримує готівкові кошти через каси кредитора, або шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок, який вказує позичальник при оформленні договору. Датою видачі кредиту є дата перерахування коштів з поточного рахунку кредитора на рахунок або через платіжні системи позичальнику або фактичного отримання ним готівкових коштів в касі відділення кредитора.

Факт отримання ОСОБА_2 кредитних коштів у розмірі 7000 грн підтверджується видатковим касовим ордером ТОВ «Вендор-Фінанс» від 17 січня 2022 року (а.с. 9).

Відповідно до п.1.7, 1.8 договору, кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними, повертаються позичальнику у касу або на рахунок кредитора (в т.ч. через термінальну мережу), відповідно до «Графіку внесків за Договором», що є додатком №1 до цього договору, єдиним платежем, який включає в себе розмір отриманих кредитних коштів та нарахованих процентів. Сторони погодили, що при розрахунку графіку внесків за цим договором та розміру єдиного платежу використовується ануітетний спосіб погашення кредиту, що передбачає погашення рівними платежами.

Проценти за користування кредитними коштами нараховуються кредитором на фактичний залишок заборгованості кредитних коштів відповідно до ставки, про яку вказано в п. 1.6 цього договору. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення. При розрахунку процентів використовується фактична кількість днів користування кредитом, а кількість днів у році приймається як 360 днів. В разі якщо день сплати кредиту та процентів за договором (єдиного платежу), про який вказано в Графіку внесків за договором, припадає на вихідний чи святковий день, позичальник зобов`язується здійснити такий платіж раніше або у перший наступний робочий день (п.2.6 договору).

В разі несвоєчасної сплати позичальником «єдиного платежу» більше ніж 6 днів від дати, визначеної в Графіку внесків за договором позичальник сплачує кредитору неустойку (штраф) у розмірі 50 грн за кожен факт порушення (п. 4.2 договору).

Кредитні кошти надаються строком на 8 періодів по 7 днів, а саме з саме з 17 січня 2022 року по 14 березня 2022 року. Днем кінцевого повернення кредиту є 14 березня 2022 року (п.1.5 договору).

Відповідно до п. 2.7 договору, у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжити нараховувати процентів за користування коштами у розмірі встановленому п. 1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. У разі якщо прострочення кінцевого строку повернення кредиту триває більше 30 календарних днів кредитор залишає за собою право у будь-який час без необхідності додатково повідомити позичальника, припинити нарахування процентів за простроченим кредитом.

05 вересня 2022 року між ТОВ «Кредити готівкою» та ТОВ «Вендор-Фінанс» було укладено договір факторингу № 1-09Ф, за яким ТОВ «Кредити готівкою» зобов`язувалося передало в розпорядження ТОВ «Вендор-Фінанс» грошові кошти (здійснити фінансування) за відповідну плату, а ТОВ «Вендор-Фінанс» зобов`язалося відступити ТОВ «Кредити готівкою» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с.12-15).

Відповідно до п. 2.1.3 договору, перехід від клієнта до фактора права вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває всіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу відповідно до вимог чинного законодавства. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками реєстр прав вимоги в паперовому вигляді є невід`ємною частиною договору та підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги.

Витяг з Реєстру прав вимоги від 09 вересня 2022 року містить інформацію щодо боржника ОСОБА_2 , укладеного з ним договору про надання фінансового кредиту №ВН23-01643 від 17 січня 2022 року, право вимоги по якому відступається.

12 грудня 2023 року між ТОВ «Кредит Готівкою» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено договір про відступлення прав вимоги №12122023 за яким ТОВ «Кредит Готівкою» передає, а ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» набуває належне цедентові право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і зазначений договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01643 від 17 січня 2022 року, укладеним з ОСОБА_2 ..

Згідно абз. 2 п. 1.5 цього договору, відступлення права вимоги за цим договором вважатиметься здійсненим з моменту повного виконання цесіонарієм зобов`язання по оплаті прав, що відступаються.

Право вимоги за кредитними договорами, визначеними в п. 1.1, оцінюються сторонами у розмірі 135 714,67 грн без ПДВ ( п. 1.3 договору). Оплата за цим договором проведена, що підтверджується платіжною інструкцією ТОВ «ФК «Гефест»№ 346687221 від 12 грудня 2023 року.(а.с. 23)

13 грудня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та фізична особа ОСОБА_1 уклали договір відступлення права вимоги №13122023/1 ,згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» передає, а ОСОБА_1 набуває належне цедентові право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі ,і зазначений договір про надання фінансового кредиту ОСОБА_2 №ВН23-01643 від 17 січня 2022 року.

Згідно абз. 2 п. 1.5 цього договору, відступлення права вимоги за цим договором вважатиметься здійсненим з моменту повного виконання цесіонарієм зобов`язання по оплаті прав, що відступаються.

Право вимоги за кредитними договорами визначеними в п. 1.1, оцінюються сторонами у розмірі 60 962 грн без ПДВ ( п.1.3. договору відступлення права вимоги №13122023/1 від 13 грудня 2023 року).

Здійснення оплати за цим договором підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» 9326-8589-0344-5519 від 13 грудня 2023 року про здійснену ОСОБА_1 оплату ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у сумі 60 962 (а.с. 27).

ОСОБА_1 , вважаючи, що на підставі укладеного 13 грудня 2023 року договору про відступлення права вимоги він набув право вимоги від ОСОБА_2 сплати боргу за договором кредиту №ВН23-01643 від 17 січня 2022 року, звернувся до суду із позовом до останнього про стягнення заборгованості.

За розрахунками позивача, заборгованість ОСОБА_2 за договором кредиту №ВН23-01643 від 17 січня 2022 року станом на 01 липня 2024 року становить 24215,77 грн, з яких: 2987,72 грн - тіло кредити; 21 228,05 грн - відсотки за користування кредитними коштами (а.с.12).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 уклав договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги ,як фізична особа, не маючи статусу суб`єкта підприємницької діяльності, ліцензій та дозволів на здійснення банківської діяльності, у тому числі ,за валютними операціями, а тому правові підстави для задоволення даного позову, відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування всіх обставин справи, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема з договорів.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України установлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід ураховувати, що у зв`язку з заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року указано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала і в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18)конкретизувавши цей висновок про те, що «відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».

Отже, якщо попередній кредитор (ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» ) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що 05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит готівкою» укладено договір факторингу № 1-09Ф, за умовами якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-01567 від 24 вересня 2021 року, укладеним з ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «Кредит готівкою».

12 грудня 2023 року вимога за вказаним кредитним договором була відступлена ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023.

13 грудня 2023 року ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023 відступило фізичній особі ОСОБА_1 право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-01567 від 24 вересня 2021 року.

Водночас, доказів того, що попередній кредитор ТОВ «ФК «Гефест» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації , суду не надано і матеріали справи не містять ,а тому ці обставини не підтверджено.

Відтак , відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим тільки на користь фінансових установ ,а відступлення права вимоги за кредитним договором від фінансової установи до фізичної особи не допускається.

Зокрема, договір відступлення права вимоги в такій ситуації не може бути кваліфікований як договір цесії, в розумінні статей 512-516 Цивільного кодексу України, як помилко вважав суд першої інстанції. Це пов`язано з тим, що предметом відступлення є право вимоги за фінансовим зобов`язанням, яке має спеціальний правовий режим і регулюється окремими нормами фінансового права, а не загальне право грошової вимоги. Таким чином, передача таких прав вимоги фізичній особі суперечить сутності та природі фінансових зобов`язань, що виникають у сфері діяльності фінансових установ.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про те, що судом помилково ототожнено суть договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії), також є безпідставними.

Отже, за відсутності доказів того, що попередній кредитор був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації ,відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим тільки на користь фінансових установ . ОСОБА_1 ж уклав договір відступлення права вимоги на свою користь , будучи фізичною особою, не маючи статусу суб`єкта підприємницької діяльності, ліцензій та дозволів на здійснення банківської діяльності, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції постановлено рішення без всебічного, повного дослідження доказів наданих сторонами - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який у рішенні оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук