Справа 206/5211/24
Провадження 2/206/146/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за участю:

представника позивача адвоката Ужва К.В.

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

7 жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на її утримання та утримання дитини, який обґрунтувала тим, що 7 липня 2018 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 , від якого вони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З початку 2023 року вони з відповідачем фактично припинили дружні стосунки та проживають окремо один від одного і з цього часу відповідач припинив надавати допомогу їй на утримання дитини. Крім того, враховуючи те, що вони стали проживати окремо, а їх спільна дитина залишилась з нею, вона вважає, що має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. З огляду на те, що ОСОБА_1 не виконує свій обов`язок з належного утримання родини, вона просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини його заробітку щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на своє утримання в розмірі 1/6 частини його заробітку щомісяця до досягнення дитиною трьох років.

9 жовтня 2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі.

24 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, в якому просив суд розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання дитини на його користь, оскільки на час подачі позову їх спільна дитина проживає фактично з ним, а позивач вводить в оману суд щодо проживання дитини з нею. Фактично з початку 2023 року, вони як подружжя припинили сімейні стосунки, оскільки ОСОБА_2 зібрала всі свої речі та переїхала проживати до іншого місця, а дитина залишилась з ним. Всі витрати, які виникають у зв`язку з утриманням, дозвіллям, вихованням, навчанням та лікуванням і відпочинком сина покладені на нього, так як з її слів він працевлаштований, має достатній дохід, а тому зобов`язаний утримувати належним чином їх дитину. Подання до нього позову про стягнення аліментів на утримання дружини та дитини, він вважає безпідставним та таким, що спрямований в першу чергу для задоволення власних потреб позивача, а тому такі дії з боку його дружини, яка не бажає за домовленістю вирішити це питання, спонукають його звертатись до суду з цим зустрічним позовом, в якому він просить суд розірвати шлюб між ними та після розірвання шлюбу місце проживання неповнолітнього сина залишити з ним, так як він самостійно його виховує та утримує, а також стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його користь у розмірі 5000 гривень щомісяця, починаючи стягнення саме з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

24 жовтня 2024 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов, вимоги за яким було об`єднано в одне провадження з первісним позовом та призначено справу до розгляду по суті на 12 листопада 2024 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснила, що на теперішній час їх спільний син проживає з батьком, який займається його вихованням та забезпеченням, оскільки вона налагоджує своє особисте життя, але не з ним. З початку 2023 року вони дійсно не підтримують шлюбні відносини. Наразі в неї дуже скрутне матеріальне становище, вона звикла до іншого життя, а чоловік гарно заробляє, тому може надавати допомогу їй та забезпечувати всім необхідним їх спільну дитину. Просила суд надати їй час для спілкування з чоловіком з приводу розірвання шлюбу та вирішення питання щодо стягнення аліментів.

Представник позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та пояснила, що позовні вимоги дружини є безпідставними, оскільки чинним законодавством передбачено право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, виключно у разі, якщо дитина проживає з матір`ю, однак на час розгляду справи їх спільний син проживає з батьком, який повністю його забезпечує та утримує. Небажання позивача налагоджувати стосунки та намір стягнути з нього аліменти, стали підставою для остаточного вирішення питання щодо розірвання шлюбу між ними та залишення дитини проживати з ним, щоб в подальшому не виникало з цього приводу ніяких непорозумінь.

Судом було задоволено клопотання позивача та в судовому засіданні було оголошено перерву для можливого примирення між сторонами та вирішення питання щодо подальшого утримання їх спільної дитини.

28 листопада 2024 року від позивача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона зазначає про те, що з чоловіком не вдалося примиритись, однак враховуючи те, що на теперішній час їх спільна дитина проживає з батьком, який погодився самостійно займатись її вихованням та утриманням, вона відмовляється від своїх позовних вимог про стягнення аліментів та просить суд закрити провадження за її позовом, а проти розірвання шлюбу не заперечує.

Від представника позивача за зустрічним позовом надійшла заява, в якій він зазначає, що дійсно з дружиною їм примиритись не вдалося, а тому він наполягає на розірванні шлюбу та залишенні дитини проживати з ним, оскільки син фактично з ним проживає та він його самостійно утримує та виховує, а щодо стягнення аліментів на утримання дитини він не наполягає.

Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року було прийнято відмову позивача ОСОБА_2 від її позову про стягнення аліментів та провадження у справі за її позовом було закрито, а розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, було відкладено на 9 січня 2025 року.

9 січня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він зазначає про неможливість примирення з відповідачем та просить суд розірвати шлюб між ними, залишивши їх сина проживати з ним без стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки примиритись їй з чоловіком на протязі двох місяців дійсно не вдалося. Проти залишення після розірвання шлюбу їх спільного сина проживати разом з чоловіком, вона не заперечує, оскільки на теперішній час він самостійно займається його вихованням та утриманням. Вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 7 липня 2018 року було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що фактично з початку 2023 року стосунки між позивачем та відповідачем були припинені, оскільки відповідач ОСОБА_2 зібрала всі свої речі та переїхала від чоловіка проживати в інше місце.

Їх спільна дитина залишилась проживати разом з батьком, який більше року несе всі витрати, які виникають у зв`язку з утриманням, дозвіллям, вихованням, навчанням та лікуванням і відпочинком сина, а вказані обставин не заперечувались самою ОСОБА_2 .

В судовому засіданні сторонам надавався час для можливого примирення та вирішення питання щодо подальшої участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини, однак сторонам примиритись не вдалося.

З наданих сторонами пояснень в судовому засіданні вбачається, що позивач дійсно більше року разом із своїм неповнолітнім сином проживає окремо від матері та самостійно займається його вихованням, а дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні.

Вказані обставини свідчать про те, що сторони фактично проживають окремо вже більше року, за цей час примиритись їм не вдалося, а подальше їх подружнє життя неможливе та буде суперечити інтересам як позивача, так і відповідача, а також інтересам дитини.

Відповідач фактично не заперечує проти розірвання шлюбу та погоджується з тим, щоб їх син залишався проживати з батьком, який зобов`язаний займатися матеріальним забезпеченням дитини та її вихованням.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.

Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що їх спільний син на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує його та такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом.

Відповідно до із ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.

Також згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 вказаної Конвенції, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).

Як зазначено вище, у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Варто зазначити, що у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ч.2 ст.161 СК України, за яких з позивачем неможливо було б залишити проживати дитину.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21).

При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Враховуючи правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) та дотримуючись закріплених у ст. 2 ЦПК України основних засад цивільного судочинства, як то принципів змагальності та диспозитивності, розглядаючи справу в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, а також враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 431 розірвати, залишивши неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з початку 2023 року самостійно його виховує та утримує.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук