РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді - Калугіної Г.Б.,

за участю секретаря Волошина Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки- ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , про часткове звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить частково звільнити його від сплати заборгованості по сплаті аліментів в сумі 90402,08 грн на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які стягнуті за рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2016 у справі № 337/3255/16-ц, а виконавчий лист видано 06.10.2016 року.

Позовну заяву мотивує тим, що він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час перебування в шлюбних відносинах відповідачка подала позов про стягнення аліментів і відповідно судом у справі № 337/3255/16-ц було прийняте рішення про стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.08.2016 року та до повноліття. Дане судове рішення, після вступу в законну силу, відповідачкою незважаючи на сумісне проживання, було скеровано до Хортицького ВДВС з метою примусового виконання рішення зі стягнення аліментів. В свою чергу Хортицький ВДВС, після відкриття виконавчого провадження, направив виконавчі документи на примусове стягнення з позивача аліментів, на комбінат «Запоріжсталь», де позивач на той час був офіційно працевлаштований.

З моменту направлення виконавчих документів на примусове стягнення з позивача аліментів до квітня 2018 року, незважаючи на те, що позивач перебував з відповідачкою у шлюбі, разом проживали, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а виходячи з розміру заробітної плати позивача - відповідачка з донькою фактично повністю були на його утриманні, позивач систематично сплачував стягнуті аліменти, заборгованість на той момент була відсутня. У квітні 2018 року позивач вийшов на пенсію, та влаштувався на підробіток. У зв`язку із виходом позивача на пенсію, відповідачці був повернутий виконавчий лист про примусове стягнення з позивача аліментів на утримання доньки. За обопільною домовленістю, між сторонами, відповідачка ОСОБА_2 не подавала виконавчий лист, на примусове стягнення з позивача ОСОБА_1 аліментів до ВДВС, через те, що сторони продовжували разом проживати, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

У квітні 2021 року позивач та відповідачка фактично припинили подружні відносини, припинили спільне проживання, відповідачка повторно подала виконавчий документ на примусове стягнення з позивача аліментів до Хортицького ВДВС, та після відкриття виконавчого провадження, на нього була нарахована, на погляд відповідача, незаконна заборгованість зі сплати аліментів, а саме за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року, у загальній сумі 90402,08 грн, тобто за той час, коли відповідачка разом з донькою проживали разом з позивачем, та значною долею перебували на утриманні позивача. Позивач ОСОБА_1 вважає, що стягнення з нього заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки в спірний період часу, а саме за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року, у загальній сумі 90402,08 грн тобто за той час, коли відповідачка разом з донькою проживали разом з позивачем та значною долею перебували на його утриманні, з урахуванням погіршення його стану здоров?я та матеріального стану, є незаконним.

Просить звільнити його від часткової сплати на користь ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів на утримання їх неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які були призначені рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 337/3255/16-ц від 06.10.2016 за період часу з квітня 2018 по квітень 2021 у загальній сумі 90402,08 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2024 року відкрито спрощене позовне провадження по справі, з викликом сторін.

21.11.2024 відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві вказала, що влітку 2016 року відповідачка та позивач почали проживати окремо, відповідачка з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пішли проживати до окремого житла від позивача ОСОБА_1 . У цей же час відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини, та подала виконавчий лист до Хортицького відділу ДВС на виконання. На початку 2017 року сторони начебто знайшли спільну мову та знову почали проживати разом. Однак далі позивач вказує у позові дані, що не відповідають дійсності: у 2018 році він був вимушений звільнитися з роботи за власним бажанням, після чого він був не працевлаштований до весни 2021 року. ОСОБА_1 з 2018 року по 2021 рік сидів вдома, навіть не працюючи неофіційно, тому що, за його словами, не міг знайти роботи. У цей проміжок часу усі матеріальні витрати по утриманню неповнолітньої доньки та сім?ї у цілому лягли на плечі відповідачки, яка постійно працювала, та утримувала не тільки неповнолітню доньку, а і чоловіка, який сидів вдома. Крім того, не відповідає дійсності інформація позивача, що у 2018 році він вийшов на пенсію. Наскільки відомо відповідачці, на пенсію позивач вийшов у 2021 році у 50 - річному віці, що відповідає копії пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , доданого ним до позову. Відповідачка з 29.03.2017 року працювала продавцем-консультантом, з 08.05.2019 року адміністратором залу, а з 06.10.2021 року в АТБ-Маркеті. З 29.10.2021 року по сьогодні працює в компанії Стінгрей. У квітні 2021 року відповідачка разом із неповнолітньою донькою почала проживати окремо від ОСОБА_1 . Виконавче провадження у ДВС Хортицького району м. Запоріжжя було закрито за згодою відповідачки з 2018 року, тому у 2021 році, восени, за її заявою, виконавче провадження було знову відкрито. Першу виплату аліментів відповідачка отримала в листопаді 2022 року, до цього позивач уникав виплат, тому і виник такий борг зі сплати аліментів. Тяжкою хворобою позивач не хворів, це він не заперечує. Іншими обставинами, які мають істотне значення, позивач вважає нічим не підтверджену інформацію, про одноосібне утримання доньки та відповідачки у період часу з квітня 2018 року по квітень 2021 року. Суду не надано жодних доказів (квитанцій, чеків, свідків, тощо), які б свідчили, про правдивість правової позиції ОСОБА_1 . Твердження позивача про те, що постійне сумісне проживання доньки з ним до квітня 2021 року і є тією істотною обставиною, яка припиняє обов?язок сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, по-перше: суперечить його ж свідченням, що він одноособово утримував і доньку і дружину у вказаний період з 2018 по 2021 роки, по-друге: не звільняє ОСОБА_1 від виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя про стягнення аліментів на користь неповнолітньої дитини ОСОБА_5 до досягнення нею повноліття. Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 , вважає, що позовні вимоги позивача про часткове звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів у сукупності наведених вище доводів не підтверджені належними та достатніми доказами, а тому не можуть бути задоволені судом.

29.11.2024 до Хортицького районного суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якому він просить не брати відзив відповідачки ОСОБА_2 до уваги, та підтримує свої позовні вимоги, просить позов задовольнити. Відповідь на відзив мотивує тим, що по-перше, як зазначає у своєму відзиві відповідачка, посилаючись на невідповідність реальному стану справи, зазначеному у позові, а саме що в спірний період часу з 2018 року по 2021 рік, тобто з моменту звільнення з комбінату «Запоріжсталь» та до моменту виходу позивача на пенсію, він ніде не працював, не мав ніякого доходу, не приймав ніякої участі в матеріальному забезпеченні родини, та не допомагав своїй неповнолітній доньці, зазначає наступне: після звільнення позивача з комбінату «Запоріжсталь», він став на облік до Центру зайнятості, де знаходився дуже тривалий час, та отримував, виходячи з розміру його заробітної плати на комбінаті «Запоріжсталь», значний розмір державної допомоги по безробіттю. Цей факт підтверджується довідкою з банку, про систематичне зарахування на його банківську карту державної допомоги по безробіттю. Окрім того позивач у своїй відповіді на відзив наголошує на тому, що з метою як умога кращого матеріального забезпечення як насамперед своєї неповнолітньої доньки так і усієї родини в цілому, позивачем, у спірний період часу, в приватному порядку, на території належного позивачу гаражу, на систематичній основі, надавав послуги з ремонту транспортних засобів, внаслідок цього мав теж немаленький дохід. Також, в підтвердження своєї безпосередньої участі в значній частині матеріального забезпечення родини, є те, що саме позивачем сплачувалися усі комунальні послуги, здійснювалося забезпечення родини продуктами харчування тощо. В підтвердження зазначеному до відповіді на відзив надана роздруківка по рахунку коштів з банківської картки позивача. Посилання відповідачки на те, що в спірний період часу вона була офіційно працевлаштована, працювала в АТБ Маркеті на різних посадах, та те, що фактично весь тягар матеріального забезпечення родини ліг на неї, не відповідає дійсності, та не може бути взято судом до уваги, як на підставу доказу вини з боку позивача у виникненні у нього заборгованості зі сплати аліментів у спірний період часу. Розмір заробітної плати співробітників ОСОБА_6 , відповідно до займаних посад відповідача є незначним, тому забезпечити родину матеріально, відповідачка одноосібно, як зазначено нею у її відзиві, вона не мала змоги. Відповідачка в категоричній формі забороняє позивачу бачитися з донькою. На теперішній час він не має змоги бачити дитину, оскільки не має інформації, щодо місця її проживання, тому з метою розшуку доньки він неодноразово звертався до правоохоронних органів та до служби у справах дітей. Такими своїми незаконними діями, відповідач порушує права позивача як батька, тому, за захистом своїх прав він змушений буде звернутися до суду з позовною заявою про визначення порядку побачення з донькою. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини. Все зазначене вище, на думку позивача, яскраво свідчить про те, що в спірний період часу, а саме з квітня 2018 року по квітень 2021 року, під час сумісного проживання з відповідачем та донькою, він брав безпосередню участь у матеріальному забезпеченні родини, весь дохід позивача витрачався саме на це, в тому числі донька була забезпечена усім необхідним для всебічного і повного розвитку. Вважає, що своїм наміром щодо стягнення з нього заборгованості зі сплати аліментів в період часу з квітня 2018 року по квітень 2021 року, порушуються норми ст. 61 Конституції України, де зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснив, що із відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька. Під час перебування в шлюбних відносинах відповідачка подала позов про стягнення аліментів і судом було прийняте рішення про стягнення з нього аліментів починаючи з 29.08.2016 року та до повноліття доньки. Виконавчий документ був направлений виконавчою службою на комбінат «Запоріжсталь», де він на той час був офіційно працевлаштований та він систематично сплачував аліменти. У квітні 2018 року він звільнився та став на облік до Центру зайнятості, де отримував державну допомогу по безробіттю. За період з квітня 2018 року по квітень 2021 року, тобто за той час, коли відповідачка разом з донькою проживали разом з ним, вони перебували на його утриманні, зокрема сплачував комунальні послуги за квартиру, в якій вони спільно проживали та власником якої є він. У квітні 2021 року подружні відносини фактично були припинені, було припинено спільне проживання, 23.06.2021 року шлюб було розірвано. Відповідачка повторно подала виконавчий документ на примусове стягнення з позивача аліментів, у зв`язку з чим на нього була нарахована заборгованість зі сплати аліментів за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року, що він вважає незаконним.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 просила в задоволенні позову відмовити. Пояснила, що влітку 2016 року вона з неповнолітньою дитиною пішли проживати до окремого житла, також вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та після отримання рішення суду подала виконавчий лист на виконання. В наступному вони з позивачем начебто знайшли спільну мову та знову почали проживати разом. Однак, у 2018 році позивач звільнився з роботи та з 2018 року по 2021 рік сидів вдома, навіть не працюючи неофіційно, а у 2021 році вийшов на пенсію. Будь-якою тяжкою хворобою не хворів, був цілком працездатним. Але у цей проміжок часу усі матеріальні витрати по утриманню неповнолітньої доньки та сім?ї у цілому здійснювались відповідачкою, яка була офіційно працевлаштована. У квітні 2021 року відповідачка разом із неповнолітньою донькою знов почали проживати окремо від ОСОБА_1 , восени 2021 року за заявою позивачки виконавче провадження було знову відкрито. Першу виплату аліментів позивачка отримала в листопаді 2022 року, так як до цього позивач уникав виплат, і його доходи були виявлені державним виконавцем ймовірно лише після виходу ним на пенсію та у зв`язку з її отриманням.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 просив в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві.

Суд, заслухавши позивача, відповідачку та представника відповідачки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.09.2008 року, який було розірвано Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2021 у справі № 337/2951/21 (арк. 17).

Під час перебування у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народженнясерії НОМЕР_1 , виданого Хортицьким відділом РАЦС Запорізького МУЮ (арк. 14).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2016 у справі № 337/3255/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.08.2016 року та до повноліття (арк. 15-16).

У період з квітня 2018 року по квітень 2021 року позивач з відповідачкою проживали разом, з квітня 2021 року подружні відносини між ними та спільне проживання фактично було припинено, що не заперечується сторонами. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2021 у справі № 337/2951/21 року шлюб було розірвано.

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_2 від 27.07.2021(арк. 18).

Відповідачка у спірний період є працевлаштованою, що підтверджується копією трудової книжки та розрахунковим листком за травень 2021 року (арк. 35-37, 39).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, який складено 26.09.2024 старшим державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фуклєвою І., заборгованість зі сплати аліментів згідно виконавчого листа № 2/337/1581/2016 від 06.10.2016, за період з 24.04.2018 по 26.09.2024 року становить 63279,91 грн (арк. 20-23).

Обґрунтований розрахунок суми заборгованості, від сплати якої позивач просить його звільнити, позивачем до суду не надавався.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Положеннями СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (ст.ст. 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (ст. 185 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Позивач просить звільнити його від сплати зазначеної заборгованості посилаючись на спільне проживання сторін після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів, однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт надання позивачем матеріальної допомоги відповідачці та їх спільній дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час спільного проживання до квітня 2021.

Спільність проживання позивача разом із відповідачем та донькою не є безумовною підставою вважати, що таке проживання за своєю суттю ґрунтувалося на інституті сім`ї та позивач надавав матеріальну допомогу дружині та дітям.

Спільне проживання сторін після постановлення рішення не може бути підставою для звільнення від сплати аліментів, оскільки не скасовує та не звільняє від зобов`язання сплати аліментів на утримання дітей.

На обґрунтування своїх вимог позивач долучив копію виписки по картковому рахунку, відкритому у АТ «Приватбанк» за період 20.12.2018 по 28.04.2021, однак вказані документи не підтверджують надання за цей період добровільно матеріальної допомоги дружині та дитині, з них не можливо встановити проплати з боку відповідача саме на користь позивача з цільовим призначення платежів як сплату аліментів на утримання дитини (арк. 47-85).

Посилання позивача на те що він є пенсіонером та скрутне матеріальне становище також на увагу не заслуговують. Так, дійсно позивач є пенсіонером за віком в зв`язку з чим отримує пенсію за віком.

З наданих позивачем суду доказів не встановлено, що заборгованість виникла у зв`язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Таким чином, суд не вбачає виключних обставин, що могли б бути підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами відповідно ч. 2 ст. 197 СК України.

Таким чином позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись статтями 89, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРIШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 14.01.2025.

Суддя Г.Б. Калугіна