Провадження 2-о/465/6/25
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

13.01.25 м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Баран О.І., розглянувши питання про відкриття провадження у справі:

заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

заінтересована особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

заінтересована особа: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради (, електронна пошта: , місцезнаходження: 79057, м.Львів, вул. Генерала Чупринки, 85),

предмет позову: встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

в с т а н о в и в:

26 грудня 2024 року (вх.№38416/24) уповноважений представник заявниці ОСОБА_1 , адвокат Пацура А.-Н.А., звернувся до Франківського районного суду м. Львова із заявою, у якій просить суд «встановити факт приналежності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ордеру №3 від 08.01.1980 року на право зайняття квартири АДРЕСА_2 ».

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що за ОСОБА_4 , батьком заявниці, на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від «8.1.80» №20 закріплено квартиру АДРЕСА_2 та оформлено ордер на право заняття квартири за указаною адресою №3 від 08.01.1980 року. Однак, у ордері невірно вказано прізвище та ім`я « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_4 », як зазначено у повторному свідоцтві про смерть серії НОМЕР_4 , виданому 25.01.2024 Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові та свідоцтві про народження серії НОМЕР_5 .

У зв`язку із необхідністю переоформлення договору найму житлового приміщення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 заявниця звернулась до Львівської міської ради. Однак листом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 24.10.2024 отримано відмову, оскільки відсутній документ, який підтверджує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_4 є однією і тією ж особою та родичем заявниці.

Судом скеровано запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - заявника та заінтересованих осіб у справі.

10 січня 2025 року надійшли довідки про їх дійсне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, перевіривши матеріали заяви та додані до неї документи, суддя дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому, в порядку окремого провадження може вирішуватися питання про факт, але не спір про право цивільне.

Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Водночас частиною 3 ст. 315 ЦПК України встановлено, що справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Суддя звертає увагу, що встановлення факту, що має юридичне значення, в окремому провадженні можливе лише за умови, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто, від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Подібні висновки містяться і у постановах Верховного Суду № 752/20365/16-ц від 19.06.2019 року, № 750/9847/18 від 05.12.2019 року, № 644/9753/19 від 03.02.2021 року, № 643/6447/19/19 від 16.06.2021 року, № 641/5187/20 від 08.09.2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Заявниця разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення вона зверталась до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але їй в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови).

Із матеріалів заяви вбачається, що заявниця звернулась до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на переоформлення договору найму приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Проте Франківська районна адміністрація Львівської міської ради листом № 35-вих-152454 від 24.10.2024 дозволу на переоформлення договору найму не надала, у зв`язку із невстановленням ідентичності (тотожності) записів імені її батька, які записані у різних документах по-різному: « ОСОБА_4 », « ОСОБА_4 » та їх приналежність одній і тій самій особі, яка по ступеню спорідненості була батьком заявника. Зокрема, встановлено, що у

-архівному витягу від 06.12.2023 №11003-вих-15007 рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від «8.1.80» №20 зазначено прізвище, ім`я по батькові ОСОБА_4 ;

-копії ордера, виданого виконкомом Шевченківської районної ради депутатів трудящих м. Львова від 16.06.1980 №3 зазначено прізвище, ім`я по батькові ОСОБА_4 ;

-копії повторно виданого свідоцтва про смерть від 25.01.2024, серії НОМЕР_6 Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відділу зазначено прізвище, ім`я по батькові ОСОБА_4 .

Фактично у листі № 35-вих-152454 від 24.10.2024 права заявника не визнаються та порушується питання тотожності « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_4 », як однієї і тієї ж особи, яка є батьком заявника.

Як зазначено в абз. 2 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судами не встановлюється тотожність особи, а відповідно до роз`яснень листа Верховного Суду України від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах; якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження. У цих справах, суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них, а також не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

Суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.

Тобто підлягають судовому розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, та хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України.

При цьому, справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документа суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб, а заявником у справах про встановлення факту належності правовстановлюючого документа може бути особа, яка є власником правовстановлюючого документа або спадкоємці власника цього документа для оформлення спадкових прав. Заінтересованими особами є особи, взаємовідносини яких із заявником залежать від обставин, що підлягають встановленню і можуть вплинути на їх права й обов`язки.

У даному випадку ОСОБА_1 звернулась до суду із вимогою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа своєму батьку, тобто заявниця не є власником правовстановлюючого документа факт належності якого просить встановити іншій особі, а також не надала доказів про те, що є спадкоємцем власника такого документа.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Отже, у судовому порядку встановлюються лише такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, і в судовому порядку встановлення юридичних фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 року у справі № 695/867/17-ц.

Так, звертаючись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, а саме ордера, представник заявника зазначив, що вказаний факт підлягає встановленню у судовому порядку на підставі п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи про встановлення факту, у тому числі, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Житлові правовідносини щодо забезпечення прав громадян на житло, належне використання і схоронність житлового фонду встановлені ЖК України.

Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Тлумачення правової природи ордера на зайняття жилого приміщення викладено у постанові Верховного Суд у постанові від 17.11.2021 року у справі №759/3119/16-ц.

Відповідно до статті 121 ЖК Української PCP порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Статтею 122 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Особи, яким може бути надано службові жилі приміщення, визначений в Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення».

Відповідно до пункту 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток № 2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Верховний Суд у постанові від 17.11.2021 року у справі №759/3119/16-ц звернув увагу, що зазначений строк дійсності ордера є присічним і поновленню судом не підлягає. При цьому за спливом тридцятиденного строку ордер втрачає свою силу і вселення на його підставі в жиле приміщення не допускається.

У наведених висновках Верховний Суд у постанові від 17.11.2021 року у справі №759/3119/16-ц виходив із таких міркувань:

"Ордер є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті Ради (орган місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його видача на вселення громадянина у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншим органом), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між громадянином і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму щодо цього жилого приміщення.

Ордер - це наказ (вказівка), доручення уповноваженого органу місцевого самоврядування, адресоване житлово-експлуатаційній організації (іншому органу) вселити особу у певне жиле приміщення. Через видачу ордера у заінтересованої особи за своєю правовою природою виникають публічно-правові відносини з органом, що видав такий ордер, без надання права вимоги до третіх осіб.

Ордер на вселення у жиле (зокрема й службове) приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло; лише отримання особою такого документа не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено.

З урахуванням викладеного, у позивача не виникло як права користування, так і будь-якого іншого майнового права, права очікування, оскільки відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера та наступного укладення договору найму жилого приміщення щодо такого житла".

Тож, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, суддя враховує те, що оскільки ордер не є правовстановлюючим документом, то встановлення його належності батьку заявника в судовому порядку не узгоджується із приписами п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, що допускає встановлення факту належності саме правовстановлюючих документів.

Крім цього, суддя звертає увагу на наявність у матеріалах справи копії архівного витягу від 06.12.2023 №11003-вих-15007 із рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від «8.1.80» №20, яке було підставою видачі ордера, тобто породжувало виникнення відповідного права. Однак, і таке рішення прийнято на користь ОСОБА_4 . Тож вимоги про встановлення факту належності ордера ОСОБА_4 за наявності відповідного рішення, прийнятого на користь ОСОБА_4 є суперечливими.

Також заявницею не зазначено про те, хто саме був стороною укладеного договору найму жилого приміщення.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суддя дійшов висновку про те, що зміст питання, яке має бути розглянуто судом та прохання заявника неузгоджуються між собою, що є перешкодою для належного судового захисту.

При цьому, суддя вважає, що для захисту указаного права слід приділити ретельну увагу, починаючи з перевірки матеріалів справи до відкриття провадження у справі, оскільки тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 30.05.2022 року у справі № 366/1285/20, (пр. № 61-6232св21); від 15.11.2020 року у справі № 754/613/18-ц; від 21.05.2020 року в справі № 428/3476/17 (пр. № 61-41948св18).

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Главою 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ЦПК України не передбачено норм, що регулюють наслідки недотримання форми та змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а тому в окремих випадках можливе застосування аналогії закону та відповідно до статті 185ЦПК України, залишення заяви про встановлення факту без руху.

Однак, суддя дійшов висновку про відсутність підстав для застосування аналогії ст. 185 ЦПК України.

Аналізуючи указану заяву, суддя звертає увагу на те, що у цій конкретній справі, зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника не узгоджуються між собою, що суперечить вимогам п. 4 ч. 1 ст. 183 ЦПК України, якою встановлено загальні вимоги до будь-якої письмової заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Заяву зі всіма доданими до неї документами відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України, необхідно повернути заявнику без розгляду.

Поруч з цим, суддя звертає увагу, що при виникненні помилок в написанні прізвища чи імені особи в свідоцтві про народження чи паспорті, або при втраті документу, що робить неможливим реалізувати особисті чи майнові права п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено також право звернення до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Крім цього, суддя також звертає увагу на те, що з метою підтвердження свого права на переоформлення договору найму жилого приміщення заявниця може визначити належний спосіб захисту її права та звернутися до суду, виходячи із невизнання її права користування, яке у даному випадку має місце, та зміни договору найму жилого приміщення і визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, який помер.

При цьому такий спосіб захисту відповідає усталеній практиці застосування.

Статтею 103 ЖК України передбачено, що договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частинами 1 та ч. 2 ст. 106 ЖК України встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

Частиною 4 ст. 816 ЦК України визначено, що порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.

Тож, закріплене в ч. 1 ст. 9 ЖК України право безстрокового користування жилими приміщеннями в будинках державного та комунального житлового фонду, що виникає на підставі договору найму, не свідчить про те, що договір не може змінюватись. З часом стосунки між наймачем та членами його сім?ї змінюються; виникають інші фактори, у відповідності до яких договір найму жилого приміщення потребує змін. Частинами 1 та ч. 2 ст. 106 ЖК України передбачено право будь-якого члена сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, у разі смерті наймача, на зміну договору найму жилого приміщення, що був раніше укладеним, визнання його наймачем за договором найму, а у разі відмови наймодавця спір може бути вирішено в судовому порядку. Отже, у цьому випадку член сім`ї наймача має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, у разі смерті попереднього наймача, та має право вимагати визнання за ним права користування жилим приміщення.

Судом застосовується принцип рівності прав та обов?язків наймача та членів його сім`ї згідно зі ст. 64 ЖК України, інший член сім?ї, що залишився проживати у жилому приміщенні та звертається до суду за захистом своїх прав, заміщує попереднього наймача в договірних правовідносинах найму за раніше укладеним договором. Отже, судовому розгляду підлягають спори у випадку, якщо наймодавець не визнає в якості члена сім?ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором згідно з ч. 2 ст. 64 та ч. 1 ст. 106 ЖК України.

Керуючись ст. 13, 183, 258-260, ст. 315, 353 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Франківська районна адміністрація Львівської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - повернути без розгляду.

Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Копію ухвали про повернення заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому у ст. 261 ЦПК України.

Суддя: Баран О.І.