Номер провадження: 22-ц/813/1967/25
Справа № 521/5110/24
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєва Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Гуревського В. К. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся з позовом до суду до ОСОБА_2 , в якому просив суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 14 січня 2020 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), актовий запис № 29.

Позов мотивував тим, що одруження з ОСОБА_2 виявилось невдалим. Спочатку сімейне життя проходило нормально, але через деякий час відносини між сторонами почали погіршуватися. Все частіше між сторонами виникали конфлікти, сварки. Через відсутність взаєморозуміння, різні характери, погляди на життя, плани на майбутнє, сторони через деякий час втратили почуття любові один до одного. З лютого 2022 року сім`я фактично розпалася, сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні стосунки, мешкають окремо. Позивач зрозумів, що більше сторони не цікавлять один одного, втратили почуття любові та кохання один до одного. Від шлюбу дітей немає.

25 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що зазначені позивачем причини розірвання шлюбу є неправдиві та надумані. Позовна заява підписана не її чоловіком, а іншою сторонньою особою, засоби зв`язку, зазначені в позовній заяві, не відповідають дійсності, телефонний номер НОМЕР_1 є телефоном представника ОСОБА_3 . Телефонний номер чоловіка - НОМЕР_2 . Електронна адреса, зазначена в позові, не є електронною адресою чоловіка, а є електронною адресою адвоката Стаханової М.Д. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про укладання договору про надання правничої допомоги між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . На час звернення до суду та зараз позивач перебуває за межами України. Сторонами не обговорювалось питання щодо розлучення, більше того, чоловік запропонував приїхати до нього в Естонську Республіку, де він зараз перебуває. Вважає, що чоловік зараз перебуває під впливом якихось сторонніх осіб.

З позивачем відповідач знайома зі школи, проживала в селі Старокозаче, Білгород-Дністровського району, Одеської області. В школі між сторонами виникло почуття симпатії один до одного, і з 2016 року вони разом почали проживати як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . За час спільного проживання однією сім`єю сторони разом придбали квартиру в новобудові за адресою: АДРЕСА_2 . Квартиру придбали за спільні кошти, разом робили ремонт, встановлювали сантехніку обладнали кухню та інше. 14 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 29 від 14 січня 2020 року. Після реєстрації шлюбу сторони продовжували проживати разом. Позивач працює матросом на судах дальнього плавання, тривалий час перебуває за межами України. В січні 2022 року сторони вирішили поліпшити умови проживання, продали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 28 січня 2002 року позивач видав відповідачу довіреність на розпорядження всім майном та на придбання майна. 30 січня 2022 року позивач виїхав за межі України. 11 квітня 2022 року за згодою чоловіка та від його імені, на підставі довіреності від 28 січня 2022 року, відповідачем укладено Договір № 243 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_3 , апартаменти № НОМЕР_3 . Згідно Договору № 243 купівлі-продажу майнових прав орієнтовні строки завершення будівництва є 3 квартал 2022 року. Після завершення будівництва квартири сторони планували разом проживати в новій квартирі.

У зв`язку з військовою агресією рф чоловік в Україну не повернувся. Весь час перебування чоловіка за межами України сторони підтримували стосунки, ніколи не обговорювали питання про розлучення. На теперішній час між сторонами не вирішені питання щодо поділу майна, що є їх спільною власністю. Відповідач вважає, що позовну заяву ініціювала та подала мати позивача з метою позбавити відповідачку права власності на спільне майно подружжя.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 14 січня 2020 року, актовий запис № 29, розірвано.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводами апеляційної скарги є відсутність передбачених ст. 112 СК України підстав для розірвання шлюбу, зазначені причини розірвання шлюбу є неправдиві та надумані. Позовна заява підписана не її чоловіком, а зазначені засоби зв`язку та електрона адреса належать ОСОБА_3 , а не позивачу. На час подання позовної заяви та зараз позивач перебуває за межами України. Між сторонами не обговорювалося питання щодо розлучення, більш того позивач запропонував приїхати до нього в Естонську Республіку, де він зараз перебуває. Вважає, що чоловік знаходиться під впливом сторонніх осіб, які вливають на нього з метою розпаду сім`ї, а позовну заяву ініціювала мати позивача з метою позбавити відповідачку права власності на спільне майно подружжя.

Також вказує, що на протязі всіх років спільного життя, проживали в любові та повазі один до одного, створювали належні умови для сім`ї, кожний робив свій вклад в сімейний бюджет, планували дітей. Переконана, що збереження шлюбу важливо та відповідає їх інтересам, адже всі непорозуміння можна вирішити.

Зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача, чим порушив норми процесуального права, не забезпечив участь у судове засідання особисто обох сторін та не прийняв заходи щодо примирення подружжя, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. Натомість, 07 листопада 2024 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про прискорення розгляду справи, в якому також зазначає, що апеляційну скаргу не визнає, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року є законним та обґрунтованим. Вказує, що з відповідачкою не проживає з січня 2022 року, спочатку намагався зберегти сім`ю, однак у ОСОБА_2 були інші плани, тому був змушений звернутися до суду. Сім`я повністю розпалалася, подружжя не веде спільне господарство, не підтримують шлюбні стосунки, мешкають окремо, втратили почуття любові та кохання один до одного. Факт одруження з людиною, яку не любить, суперечить моральним засадам суспільства. ОСОБА_2 навмисно затягує справу, метою є не збереження шлюбу, а моральний та психологічний вплив у зв`язку з тим, що на теперішній час розглядається справа у суді за позовом ОСОБА_1 про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка бажає отримати все майно. (справа № 947/14316/24)

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.103 ).

Відповідачка ОСОБА_2 вважається повідомленою у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (повернення судової повістки-повідомлення з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою», яку сама заявниця вказувала у листуванні із судом) (а.с.104-105).

Вказане відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) укладено шлюб, актовий запис № 29, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 14 січня 2020 року. Від шлюбу дітей не має. Сімейні відносини між сторонами не склалися, сім`я носить формальний характер.

Спірні відносини виникли між сторонами з приводу розірвання шлюбу, ініційоване позивачем, який вказує причиною розпаду сім`ї той факт, що сторони є різними за характером людьми, у них протилежні погляди на подружнє життя, матеріальне забезпечення сім`ї, у зв`язку з чим в родині склалися складні відносини, і як наслідок припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства, проти чого заперечувала відповідачка, мотивуючи таке необґрунтованість та недоведеністю позовних вимог, відсутністю дійсної волі позивача на розірвання шлюбу.

Задовольняючи позовні вимоги та розриваючи шлюб між сторонами, суд виходив з того, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя. Суд надав строк на примирення, однак зі спливом наданого строку сторони не примирилися, за твердженням відповідача, позивач заблокував її телефонний номер.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що висновки суду про обґрунтованість позовних вимог ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини 3 статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд правильно виходив з того, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, який в подальшому не бажає підтримувати шлюбні відносини, обставин, що свідчили б про можливість збереження сім`ї судом не встановлено.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи скаржника, що позовна заява підписана не її чоловіком, а зазначені засоби зв`язку та електрона адреса належать ОСОБА_3 , а не позивачу, оскільки твердження щодо не підписання позову ОСОБА_1 не підтверджується належними та допустимими доказами, як і твердження щодо неналежності позивачу вказаної в заяві електронної адреси.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Довід апеляційної скарги, що чоловік знаходиться під впливом сторонніх осіб, які «накручують» його з метою розпаду сім`ї, а позовну заяву ініціювала мати позивача з метою позбавити права власності на спільне майно подружжя, є припущенням та не спростовує висновків суду першої інстанції.

Щодо доводу що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача та не забезпечив участь у судове засідання особисто обох сторін, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальна права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 62 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач уповноважив представляти свої інтереси в суді адвокату Стахановій М.Д., що підтверджується ордером на надання правничої допомоги, серії ВН № 1323225 від 03 березня 2024 року (а.с. 50). Натомість сам позивач 30 квітня 2024 року подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 48).

Представник Стаханова М.Д., яка діяла на підставі вищезазначеного ордеру, брала участь у судовому засіданні та підтримала вимоги позивача.

Посилання на ненадання стороною позивача копії договору про надання правової допомоги не спростовує повноважень представника позивача Стаханової М.Д., адже ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером на час подання апеляційної скарги чинна станом на час виникнення спірних правовідносин редакція ЦПК України не вимагала.

Такого самого висновку про застосування відповідних норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18, у якій судом також вказано на те, що виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону № 5076-VI ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом сторонам за клопотанням сторони відповідачки строку для примирення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком".

Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства.

Частиною сьомою статті 240 ЦПК України визначена можливість суду у справі про розірвання шлюбу суд зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Водночас, у пункті 4 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Системний аналіз ст. 51 Конституції України, ст. 111, 112 СК України, ст. 2, 240, п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду клопотання про надання строку на примирення і у судовому засіданні, яке відбулось 07 травня 2024 року, клопотання судом було задоволено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року надано сторонам у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу строк для примирення протягом одного місяця. Провадження у справі було зупинено до 07 червня 2024 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2024 року провадження у справі поновлено, доказів досягнення між сторонами примирення сторони по справі не надали.

За змістом п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Ухвала суду про відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення не підлягає оскарженню в апеляційному та касаційному порядку (статті 293, 324 ЦПК).

Враховуючи наведене та розподілення тягара доведеності позовних вимог або заперечень проти таких після вжиття судом заходів щодо збереження сім`ї, саме сторона, яка заявила про примирення, має надати докази вживання з її боку заходів по збереженню родини, а також бажаних для такої сторони наслідків у вигляді відновлення сімейних відносин або з`явлення можливостей для такого.

Свого вказаного процесуального обов`язку відповідачка не виконала та не надала доказів того, що нею вживалися заходи щодо збереження родини, що такі заходи мали позитивний результат і що з`явилися можливості для поновлення сімейних відносин, а за умови того, що позивач категорично заперечує проти примирення та наполягає на задоволенні своїх позовних вимог, виходячи із загальних засад сімейного законодавства та моральних засад суспільства, неприпустимості примушення подружжя до спільного проживання та права сторін отримали протягом розумного строку вирішення свого спору судом у розрізі ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, суд мав вирішити спір та ухвалити рішення по суті справи, виконавши покладені на нього законом обов`язки.

Про те, що примушувати подружжя проживати разом, цікавитися їх приватним життям, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків, а надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, йдеться і в постанові Верховного Суду у справі від 26 листопада 018 року у справі № 761/33261/16-ц.

Отже, довід скаржника про ненадання строку на примирення є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Підсумовуючи наведене та враховуючи усі встановлені у справі обставини, конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), право особи припинити шлюбні відносини та недопущення примушування до збереження шлюбних відносин (ч. 1 ст. 24, ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України), оскільки сторони однією сім`єю не проживають, і позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачкою подальше сумісне проживання сторін і збереження їхнього шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивача, тому апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позову.

Крім того, сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формування їх доказової бази, заперечень проти позову тощо, а повноваження вищих судів стосовно перегляду мають реалізуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 14 січня 2025 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко