Справа № 462/9657/24
УХВАЛА

13 січня 2025 року м.Львів

Суддя Залізничного районного суду м. Львова Боровков Д.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь земельну ділянку площею 0,0671 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :02:001:0342, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинка.

Пред`явлена позовна заява ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2024 року була залишена без руху.

27.12.2024 року позивачкою ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору.

06.01.2025 року представник позивач подав до суду заяву, суть якої зводиться до його незгоди з вимогами ухвали суду від 26.12.2024 року, якою позовна заява була залишена без руху.

Таким чином, позивачка не в повній мірі виконала вимоги ухвали суду від 27.12.2024 року про залишення позову без руху, недоліки позову не усунула.

Так, відповідно до частин 4,5 статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснювалося, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Так, в ухвалі суду від 26.12.2024 року зазначено, що до позову не долучено висновку експерта, у якому б встановлювалося, що земельна ділянка, яка належить на праві власності позивачці (земельна ділянка в м. Львові-Рудно площею 0,06 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинка) накладається на земельну ділянку, яка належить відповідачу ОСОБА_2 (земельна ділянка в м. Львові-Рудно,0671 га, кадастровий № :02:001:0342, цільове призначення для ведення садівництва). При цьому, різниця в площі та цільовому призначені вже виключає повну тотожність вказаних ділянок. Крім цього, згідно зі сталою практикою Верховного Суду саме висновок експерта є належним та допустимим доказом, який би міг свідчити про накладення земельних ділянок одної на одну.

Проте, позивачка та її представник так і не надали суду вищезазначений висновок експерта.

Представник позивачки у заяві від 06.01.2025 року зазначає, що позивачка не позбавлена права подати докази на наступній стадії процесу.

Проте, відповідно до ч 3. ст.102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Проте, з незрозумілих суду підстав позивачка не забажала замовити проведення експертизи з метою встановлення факту накладання двох вищевказаних земельних ділянок, хоча, відповідно положень ст. 106, 107 ЦПК України, остання не була позбавлена права самостійно звернутися до необхідного експерта.

Таким чином, у позові взагалі не викладені обставини щодо накладання земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачці на земельну ділянку, яка належить відповідачу ОСОБА_2 та не зазначені докази, що підтверджують вказані обставини.

При цьому, позивачкою так і не було долучено до позову технічної документації на дві вищевказані земельні ділянки, що фактично унеможливить проведення експертизи на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Також, позивачка у позові не виклала обставин, які б вказували на те, що рішення Рудненської селищної ради № 867 від 15 червня 2018 року про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 визнавалося незаконним. При цьому, позивачка проігнорувала вимоги суду щодо конкретизації позовних вимог та викладення їх у спосіб, що забезпечить поновлення її прав та у спосіб, передбачений законом.

Судом при постановленні даної ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить із того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. (Рішення Суду у справі Жоффрделя Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи, що недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2024 року, позивачкою в повному обсязі не усунуті, суд убачає визначені законом підстави для повернення позовної заяви позивачці.

Згідно ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Беручи до уваги, що вимоги ухвали суду позивачкою не виконані, вважаю, що її позов слід визнати не поданим та повернути позивачці.

Керуючись ст. 175,177,185,260 ЦПК України,

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - визнати неподаною та повернути позивачу.

Зобов`язати Головне Управління Державної казначейської служби України у Львівській області (, що розташоване за адресою: 79005 м.Львів, вул.К.Левицького, 18) повернути ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3301 (три тисячі триста одну) грн., сплачений 27 грудня 2024 року відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 від 27 грудня 2024 року.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позову.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана учасниками справи протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Суддя:

Оригінал ухвали.