ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року місто Київ

Справа № 753/21979/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3191/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Желепи О.В., суддів: Немировської О.В., Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року (ухвалено у складі судді Якусика О.В., повний текст судового рішення складено 09 вересня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Печерський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання особи такою, що не має права на спадкування та виключення відомостей про батька з актового запису про народження

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , у якому просила:

- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- виключити відомості про ОСОБА_4 , як батька ОСОБА_2 , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, і позивач як спадкоємець першої черги звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, і державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 595/2021. Натомість, 20 жовтня 2021 року ОСОБА_2 також подав заяву про прийняття спадщини, посилаючись на свідоцтво про народження, де батьком зазначено ОСОБА_4 .

Позивач стверджує, що ОСОБА_4 не є батьком ОСОБА_2 , не всиновлював його і жодних родинних зв`язків із ним не мав. ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , але розлучився з нею 13 листопада 1990 року, і дітей у цьому шлюбі не було.

Після смерті ОСОБА_4 позивач дізналася, що ОСОБА_5 у 1997 році, не перебуваючи у шлюбі, звернулася до суду із заявою про усиновлення ОСОБА_6 . Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 їй було дозволено усиновити дитину, і до актового запису про народження було внесено відомості про батька - ОСОБА_4 , що стало наслідком клопотання ОСОБА_5 , а не його участі чи згоди.

Позивач вважає, що відповідач не був усиновленим ОСОБА_4 , а тому відомості про ОСОБА_4 як батька підлягають виключенню з актового запису про народження ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 02 серпня 2024 року позов задовольнив частково.

Визнав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині вимог у позові відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 09 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно встановив, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_4 , посилаючись на відсутність юридично оформленого усиновлення. Стверджує, що ОСОБА_4 своїми діями фактично виконував обов`язки батька.

Розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мало формальний характер з метою збереження двох квартир, у той час як фактично ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продовжували проживати разом по АДРЕСА_1 , та матеріально один одному допомагали. Через розірвання шлюбу ОСОБА_5 подала заяву про усиновлення як мати одиначка, хоча фактично ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_5 і ОСОБА_2 приблизно до 2000 року.

Зазначає, що суд не врахував свідчення ОСОБА_2 та свідків, які підтверджують факт добровільного виконання ОСОБА_7 батьківських обов`язків, проігнорував факт внесення запису про батьківство ОСОБА_4 в актовий запис про народження. Суд неправильно застосував положення Сімейного кодексу України, оскільки на момент усиновлення діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України. Відповідно, відомості про батьківство мали бути внесені на підставі попереднього законодавства.

Апелянт стверджує, що висновок судово-почеркознавчої експертизи є недостатньо обґрунтованим через відсутність належних зразків підписів для порівняння.

ОСОБА_4 не лише був зазначений у документах як батько, але й вчиняв юридично значимі дії (підписував документи на виїзд сина за кордон, надавав матеріальну допомогу).

Апелянт наголошує, що запис у свідоцтві про народження був зроблений зі згоди ОСОБА_4 , що підтверджує його волевиявлення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване. Звертає увагу, що способом захисту позивач обрав визнання відповідача таким, що не має права спадкування, тобто встановлення юридичного факту, а не усунення його від спадкування в порядку ст. 1224 ЦК України. Указує, що в матеріалах справи відсутні докази спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на момент усиновлення, а також щодо утримання ОСОБА_2 .

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судове засідання апеляційного суду 14 січня 2025 року ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 повторно не з`явились, про розгляд справи в апеляційному суді були повідомлені належним чином, через електронний суд, що підтверджується звітом про доставку судової повістки-повідомлення до електронних кабінетів відповідача та представника 28 листопада 2024 року.

ОСОБА_2 вдруге подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на відрядження, разом з тим доказів про таке відрядження суду не надав.

В попереднє засідання представник ОСОБА_2 просила відкласти розгляд справи через зайнятість в іншій справі, проте доказів на підтвердження поважності причин неявки до апеляційного суду не подала, про причини своєї неявки в судове засідання 14 січня 2025 року представник суд не повідомила, за таких обставин, колегія суддів ухвалила розглядати справу в апеляційному суді за відсутності відповідача ОСОБА_2 та його представника за наявними у справі доказами, які про дату судового засідання повідомлені належним чином, до суду не з`явились повторно, без поважних причин.

При цьому колегія суддів керувалась висновками Верховного Суду , відповідно до яких неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції вважав встановленим, що 24 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 526, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що 02 травня 2021 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина та Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №595/2021.

06 серпня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

20 жовтня 2021 року до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як син померлого ОСОБА_4 також звернувся ОСОБА_2 , надавши на підтвердження родинного зв`язку з померлим свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 перебував з ОСОБА_5 у шлюбі, який був розірваний 13 листопада 1990 року, про що відділом РАЦС Харківського РШК у м. Києві було внесено актовий запис №591

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за позовом ОСОБА_5 , за участю третіх осіб Орган опіки і піклування, Будинок дитини, про усиновлення, дозволено ОСОБА_5 усиновити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з Київського обласного будинку дитини. Цим рішенням також внесено такі зміни в актовий запис про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №203, зроблений 12.05.1995 в ЗАГС Фастівського міськвиконкому: прізвище, ім`я та по батькові записати: ОСОБА_2 , місце народження: м. Київ, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; Батько - ОСОБА_4 , українець; Мати: ОСОБА_5 , росіянка. Національність - українець.

Зі змісту вказаного рішення суду слідує, що

- із заявою про усиновлення до суду зверталася ОСОБА_5 , яка виявила намір усиновити дитину;

- судом було встановлено, що заявниця проживає сама, працює, забезпечена житлом та матеріально, не хворіє негативними захворюваннями;

- ОСОБА_4 не брав участі у розгляді справи у будь-якому статусі;

- суд дійшов висновку, що згідно із ст. 101-1 КЗпШС України заявниця може бути усиновителькою, про що зазначено у мотивувальній частині рішення;

- рішенням суду надано дозвіл на усиновлення лише ОСОБА_5 ;

Крім цього, у матеріалах цивільної справи №2-1093/97 наявне рішення Ради опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 70 від 27 червня 1997 року, яким надано згоду ОСОБА_5 на усиновлення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформивши усиновлення, як усиновлення дитини матір`ю-одиначкою.

Суд першої інстанції також встановив, недоведеність позивачем факту обізнаності ОСОБА_4 , про те, що він у свідоцтві про народження ОСОБА_2 , зазначений батьком, також судом було встановлено недоведеність визнання ОСОБА_4 за життя свого батьківства та надання ним згоди на виїзд ОСОБА_2 за кордон.

Щодо вимог про виключення відомостей про ОСОБА_4 , як батька ОСОБА_2 , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження ОСОБА_2 суд встановив таке.

Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження щодо ОСОБА_2 , його батьками вказані: батько - ОСОБА_4 , дата народження «-», громадянство - громадянин України, національність - росіянин; мати - ОСОБА_5 , дата народження «-», громадянство - громадянин України, національність - росіянка.

Вказаний витяг містить застереження, що державна реєстрація народження проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері); первинний запис про народження № 203 від 12 травня 1995 року складений Фастівським відділом РАГС Київської області. Підстави відновлення запису: Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про усиновлення від 26 серпня 1997 року.

Так, вказаним рішенням суду внесені зміни в актовий запис про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №203, зроблений 12.05.1995 в ЗАГС Фастівського міськвиконкому: прізвище, ім`я та по батькові записати: ОСОБА_2 , місце народження: м. Київ, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; Батько - ОСОБА_4 , українець; Мати: ОСОБА_5 , росіянка. Національність - українець.

При цьому згідно із свідоцтвом про народження ОСОБА_9 НОМЕР_4 його батьками було вказано: батько - ОСОБА_10 , мати - ОСОБА_11 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем лише в частині задоволених позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , а тому апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення тільки в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4 відповідає з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та п`ятої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Задовольняючи такі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що, померлий ОСОБА_4 не був усиновлювачем ОСОБА_2 , оскільки у встановленому КпШС України порядку не здійснив волевиявлення щодо усиновлення, участі у розгляді цього питання не брав, відповідне судове рішення щодо усиновлення ним відповідача не ухвалювалося. Відповідно ОСОБА_2 не є усиновленим сином померлого ОСОБА_4 . З огляду на вказані обставини вказівка у актовому записі про народження ОСОБА_2 про те, що його батьком є ОСОБА_4 , само по собі не спростовує цього висновку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо усиновлення ОСОБА_2 .

Нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на дату ухвалення рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за заявою ОСОБА_5 про усиновлення, було передбачено, що усиновлення дітей провадиться за заявою особи, яка бажає усиновити дитину, у судовому порядку. Присутність усиновителів при прийнятті рішення про усиновлення є обов`язковою (стаття 102 КпШС України).

За змістом ст. 113 КпШС України усиновлення настає з часу набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

Відповідно до ст. 114 КпШС України визначалося, що на прохання усиновителя в рішенні про усиновлення повинно бути зазначено, що усиновлюваному присвоюється прізвище усиновителя і по батькові за його іменем. При усиновленні жінкою по батькові присвоюється за її вказівкою. На бажання усиновителя може бути також змінено й ім`я усиновлюваної дитини.

Згідно зі ст. 115 КпШС України на прохання усиновителів вони можуть бути записані в книгах записів народжень як батьки усиновленого. Такий запис робиться відділом запису актів громадянського стану на підставі рішення про усиновлення. У разі присвоєння усиновленому прізвища усиновителя, імені і по батькові за іменем усиновителя або ж запису усиновителя як батька усиновленого відділ запису актів громадянського стану вносить до актового запису про народження усиновленого відповідні зміни і видає нове свідоцтво про народження з урахуванням зроблених змін. Раніше видане свідоцтво про народження анулюється.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за заявою ОСОБА_5 , за участю третіх осіб Орган опіки і піклування, Будинок дитини, про усиновлення, дозволено ОСОБА_5 усиновити ОСОБА_6 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 з Київського обласного будинку дитини. Цим рішенням також внесено слідуючі зміни в актовий запис про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 № 203, зроблений 12.05.1995 в ЗАГС Фастівського міськвиконкому: прізвище, ім`я та по батькові записати: ОСОБА_2 , місце народження: м. Київ, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; Батько - ОСОБА_4 , українець; Мати: ОСОБА_5 , росіянка. Національність - українець.

Судом встановлено, що до РАЦСу надавалось рішення суду про усиновлення дитини ОСОБА_12 , проте, жодних заяв від ОСОБА_4 не подавалось.

Колегія суддів зауважує, що описка, допущена судом першої інстанції в частині визначення національності ОСОБА_4 як українця, замість виправленого в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 - росіянин, що вбачається зі змісту вказаного рішення (том 1 а. с. 173), не становить значного процесуального порушення, оскільки не впливає на суть зробленого судом висновку про те, що: 1) із заявою про усиновлення до суду зверталася лише ОСОБА_5 , яка, як встановлено судом, проживає сама, працює, забезпечена житлом та матеріально, не хворіє негативними захворюваннями; 2) ОСОБА_4 не брав у розгляді справи у будь-якому статусі; та 3) рішенням суду надано дозвіл на усиновлення лише ОСОБА_5 .

Таким чином, правильним та неспростованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не всиновлював ОСОБА_2 , а був записаний батьком останнього лише зі слів ОСОБА_5 , яка є самостійним (єдиним) усиновлювачем ОСОБА_2 як матір-одиначка, а вказівка в актовому записі про народження ОСОБА_2 , про те, що його батьком є ОСОБА_4 , само по собі не спростовує цього висновку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 був згоден на запис себе батьком ОСОБА_2 , визнав себе таким, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначеної обставини.

Не оскарження ОСОБА_4 запису про себе як батька ОСОБА_2 , а також рішення про усиновлення ОСОБА_5 , саме по собі не може слугувати достатнім доказом визнання ним батьківства. Суду не надано доказі про те, що ОСОБА_2 за життя знав про запис його батьком. Відсутність активних дій щодо оскарження запису не створює презумпції добровільного підтвердження батьківства, оскільки такий факт має підтверджуватися належними та допустимими доказами (рішенням про усиновлення саме ОСОБА_4 ), яких відповідач не надав, а не лише відсутністю заперечень.

Колегія суддів звертає увагу, що закон не передбачає «усиновлення шляхом вчинення конклюдентних дій», або такого способу усиновлення як «схвалення» та/або «фактичне виконання обов`язків батька»

Доводи ОСОБА_2 щодо:

- спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу;

- візитів ОСОБА_4 до дитячого будинку для обрання кандидатів на усиновлення;

- виконання ОСОБА_4 батьківських обов`язків щодо ОСОБА_2 є недоведеними та безпідставними.

Сам факт спільного проживання ОСОБА_13 та ОСОБА_4 до 2000 року, а також відвідування ОСОБА_4 дитини в дитячому будинку, надання матеріальної допомоги дитині жінки з якою чоловік підтримує відносини, не доводить факту визнання батьківства, та не надає право ОСОБА_2 спадкувати після смерті ОСОБА_14 , який не є ні біологічним батьком , ні усиновителем.

За таких обставин колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо неповноти судового розгляду, що виявилася в ненаданні оцінки поясненням ОСОБА_2 , показам свідка ОСОБА_15 та доказам, що стосуються житлових правовідносин ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Колегія суддів наголошує, що навіть за умови наявності таких фактів, вони не створюють юридичного статусу «усиновлення», оскільки цей статус виникає лише за рішенням суду на підставі заяви усиновлювача, яку ОСОБА_4 не подавав.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23 жовтня 2023 року № 23797/23-32 через відсутність в експерта експериментальних зразків підпису ОСОБА_4 , колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Згідно з п. 1.3 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Мінюсту від 26.12.2012 № 1950/5) (далі - Методичні рекомендації), для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи.

Колегія суддів зауважує, що з огляду на характер почеркознавчої експертизи (посмертна), отримання експериментальних зразків було об`єктивно неможливе, а тому в розпорядження експерта були наданні тільки вільні зразки підпису ОСОБА_4 , які були створені за його життя.

Дійсно, Методичні рекомендації радять, що як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5 - 8 аркушів.

Разом із цим, колегія суддів звертає увагу, що вказані положення є саме методичними рекомендаціями, носить науково-методичний характер, описують бажану ситуацію, що в реальних умовах може бути проблематичним або неможливим.

У Методичних рекомендаціях не вказано про неможливість проведення почеркознавчої експертизи за відсутності експериментальних зразків підпису, або про меншу обґрунтованість висновку, створеного за результатами дослідження лише вільних зразків підпису, а тому колегія суддів ставиться критично до тверджень відповідача про необґрунтованість висновку експерта з цих підстав. Законодавство не встановлює обов`язковість використання експериментальних зразків, якщо їх отримання є неможливим через об`єктивні обставини.

Колегія суддів також враховує приписи статті 110 ЦПК України, відповідно до яких висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Доводи відповідача щодо невідповідності висновку експерта іншим доказам у справі є безпідставними, а тому прийняття судом до уваги висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23 жовтня 2023 року № 23797/23-32 є правильним, оскільки переконливих підстав для його відхилення відповідачем не наведено.

Таким чином, безпідставними залишаються доводи про надання ОСОБА_4 нотаріальної згоди вклеювання фотокарточки сина - ОСОБА_2 та одночасного дозволу на виїзд за кордон за заявою від 12 червня 1998 року, яким суд першої інстанції надав правильну оцінку.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 1260 ЦК України тільки усиновлений, тобто особа, яка має такий статус, прирівнюються до родича усиновлювача за походженням, який має право на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК України.

За встановлених судом обставин, ОСОБА_2 такого статусу (усиновленого) щодо ОСОБА_4 не отримав, а тому він є таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Щодо способу захисту прав ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти визнання себе таким, що не має на спадкування після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 вказував на відсутність підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України для усунення його від спадкування.

На противагу цьому доводу, позивач вказувала, що нею не заявлено вимог про усунення ОСОБА_2 від спадкування в порядку ст. 1224 ЦК України, натомість заявлено вимогу про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_2 не належить та ніколи не належав до кола спадкоємців ОСОБА_4 , оскільки відповідач не є його сином чи усиновленим.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача та відхиляє відповідні заперечення відповідача з огляду на таке.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Із наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав кожної особи. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зробила висновок, що «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України), а цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним».

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 560/3160/20, «ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Зазначений засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 зроблено висновок, що «визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом».

У встановленій судом ситуації, право позивача на одноособове (як єдиний спадкоємець першої черги) спадкування після смерті свого чоловіка порушується тим, що відповідач, який має документи, що юридично підтверджують спорідненість із померлим, також претендує на отримання спадщини. При цьому, фактично відповідач такого права не повинен мати з огляду на відсутність волевиявлення померлого на усиновлення відповідача.

За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права - визнання відповідача таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , у контексті встановлення факту відсутності спорідненості між відповідачем і спадкодавцем, є ефективним, оскільки рішення про задоволення такої позовної вимоги, яким буде встановлено, що відповідач не належить до кола спадкоємців, усуває будь-які правові сумніви щодо його претензій на спадщину та створює для нотаріуса юридичну підставу для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу та забезпечує повноцінну (одноособову) реалізацію своїх спадкових прав позивачем шляхом отримання в подальшому свідоцтва про право на спадщини.

На відміну від можливих альтернативних способів захисту, таких як оспорювання кожного документа, який підтверджує право відповідача на спадщину, обраний позивачем спосіб є цілісним і вирішує проблему в її суті. Також обраний спосіб є пропорційним характеру порушення, оскільки позивач прагне не лише підтвердити своє право на спадщину, а й виключити з кола спадкоємців особу, яка фактично не має на це права.

Враховуючи викладене, позивач не повинен був доводити наявність підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України, для усунення відповідача від права на спадкування, оскільки таких вимог фактично не заявляв.

Апелюючи до принципу справедливості в контексті того, що законне рішення не завжди може відповідати уявленням суспільства про те, що є справедливим, колегія суддів зауважує, що стверджуючи про фактичне виконання ОСОБА_4 батьківських обов`язків щодо ОСОБА_2 , останні не надано суду жодних доказів на підтвердження таких доводів. Не представлено суду спільних фотографій, відеозаписів, документів, які б підтверджували спільне проживання, фінансову підтримку, участь у вихованні чи інші форми виконання батьківських обов`язків ОСОБА_4 щодо ОСОБА_2 .

Таким чином, відсутність будь-яких доказів фактичного виконання батьківських обов`язків свідчить про те, що твердження відповідача мають характер припущень і не можуть бути покладені в основу висновків суду з огляду на положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та встановлених обставин, не дають підстав для висновку, що місцевим судом невірно надано правову оцінку зібраним по справі доказам, а тому колегія суддів їх відхилили за безпідставністю як такі, що не є підставою для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 січня 2025 року.

ГоловуючийО.В. Желепа
Судді: О.В. Немировська
А. М. Стрижеус