КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/663/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтувало тим, що 23 вересня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 4814403 про надання споживчого кредиту (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого сума кредиту складає 20 000,00 грн, строк кредитування - 30 днів з можливістю продовження у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору, стандартна процента ставка - 1,90 % в день.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу обумовлену суму кредитних коштів шляхом їх зарахування на його платіжну картку. Натомість відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та нарахованих процентів у строк до 23 жовтня 2021 року не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим відповідно до пункту 4.3 кредитного договору цей договір було автопролонговано і строк користування кредитом продовжено на 90 днів.

18 квітня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 18.04/23-ф, на підставі якого право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором перейшло до позивача.

Станом на 26 липня 2023 року заборгованість відповідача залишається непогашеною і становить 65 600,00 грн, з яких 20 000,00 грн - сума кредиту та 45 600,00 грн - сума процентів за користування кредитом. Крім того, на вказану суму боргу за період із 22 січня по 23 лютого 2022 року позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 1 109,76 грн та 3 % річних у розмірі 172,54 грн.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь зазначені суми заборгованості у загальному розмірі 66 882,30 грн разом із понесеними судовими витратами.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором № 4814403 від 23 вересня 2021 року на загальну суму 31 400,00 грн, інфляційні збитки у розмірі 502,40 грн та три відсотки річних у розмірі 85,17 грн, а всього - 31 987,57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 026,93 грн та витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 4 782,67 грн, а всього - 5 809, 60 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальником включені до кредитного договору несправедливі умови, які полягають у тому, що фінансова установа в незалежності від того, чи споживач здійснить погашення заборгованості за кредитним договором, може в односторонньому порядку, без повідомлення споживача продовжити дію такого договору для подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором, що вносить істотний дисбаланс до договірних правовідносин та ставить споживача в несправедливе становище по відношенню до кредитної установи.

За наведених обставин суд вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків у розмірі 45 600,00 грн, які нараховані позивачем у період часу після закінчення строку дії кредитного договору є необґрунтованими.

На підставі розрахунку заборгованості за кредитним договором районний суд встановив, що відповідачем порушено умови кредитного договору в частині погашення основної суми заборгованості, на момент закінчення строку дії договору відповідач мав сплатити на рахунок позивача 20 000,00 грн заборгованості за кредитом та 11 400,00 грн відсотків за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»як такі, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, а відповідач не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази, які мали підтвердити належне виконання договірних зобов`язань.

Встановивши, що відповідач належним чином не виконав покладені на нього зобов`язання в частині своєчасного повернення кредитних коштів, суд першої інстанції вважав, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання, проте суд не погодився з наданим стороною позивача розрахунком, який має розраховуватись від загальної суми боргу у розмірі 31 400,00 грн.

Сума інфляційних збитків, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, на думку суду першої інстанції, становить 502,40 грн за період з 22 січня по 23 лютого 2022 року, а сума 3 % річних за цей же період - 85,17 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Крюкову М.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, адже нараховані проценти не носять штрафного характеру - не є пенею чи неустойкою, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких відповідно до пункту 1.5 кредитного договору за стандартною процентною ставкою становить 1,90 % в день та застосовується:

- у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього договору;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до пункту 4.2 договору;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до пункту 4.3 договору.

23 жовтня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим на підставі пункту 4.3. кредитного договору зазначений договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів.

Щодо автопролонгації позивач зазначає, що відповідно до підпункту 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до підпунктів 4.2.2 - 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

В пункті 4.3 договору споживач надав згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених в підпункті 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у нього наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому пунктом 4.2 договору.

Крім того, повідомлення про автопролонгацію було надіслано споживачу до його особистого кабінету.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23 вересня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 4814403 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти в сумі 20 000,00 грн строком на 30 днів, тобто з кінцевою датою повернення кредиту до 23 жовтня 2021 року та зі сплатою процентів за стандартною ставкою 1,90 % в день (а.с. 20-29).

Згідно додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 4814403 від 23 вересня 2021 року сторони погодили таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, зі змісту якої вбачається, що загальна вартість кредиту складає 31 400,00 грн, реальна річна процентна ставка складає 24 079,41 % річних, проценти за користування кредитом складають 11 400,00 грн (а.с. 30).

18 квітня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» на підставі договору факторингу № 18.04/23-ф за плату відступило, а ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»набуло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором (а.с. 96-105).

Позивач повідомив відповідача про відступлення права вимоги за кредитним договором електронним листом на електронну пошту (а.с. 18).

Згідно із витягом з додатку № 1 (реєстр боржників) до договору факторингу № 18.04/23-ф від 18 квітня 2023 року до ТОВ «Авентус Україна» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4814403 на загальну суму 65 600,00 грн, з яких 20 000,00 грн - сума кредиту та 45 600,00 грн - сума процентів за користування кредитом (а.с. 12).

Також ТОВ «Авентус Україна» надало суду картку обліку договору № 4814403 від 23 вересня 2021 року (розрахунок заборгованості), згідно з якою сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 65 600,00 грн (а.с. 34-63).

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Нормами частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України).

Згідно частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно пункту 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК.

У пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Тобто, позичальник 1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та 2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти.

Натомість у позичальника виникає зобов`язання 1) повернути грошові кошти у встановлений строк та 2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору строк кредиту складає 30 днів, який може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору.

Так, укладаючи кредитний договір, сторони передбачили у розділі 4 цього договору порядок пролонгації строку кредиту, а саме строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в пункті 1.4 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пунктом 4.2 (підпункти 4.2.1 - 4.2.4) договору; або в порядку автопролонгації на кількість днів та відповідно до умов, визначених в пункті 4.3 (підпункти 4.3.1 - 4.3.2) договору.

Згідно пункту 4.2 договору визначено порядок продовження строку кредиту за ініціативою споживача (далі - пролонгація):

4.2.1. Споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 гривень (включно) може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до підпункту 4.2.2. договору.

4.2.2. Пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач, здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це товариство в один із вказаних нижче способів: перед здійсненням платежу здійснити в особистому кабінеті дії, що направлені на часткове повернення заборгованості за кредитом, а саме натиснути в особистому кабінеті в розділі «Мої кредити» клавішу «внести платіж» в меню «Часткове погашення кредиту»; або протягом 24 годин з моменту внесення платежу направити на поштову скриньку товариства (в тому числі з використанням сервісу направлення повідомлень товариству, що розміщений на веб-сайті в розділі «Зворотній зв`язок», вибравши категорію звернення «Часткове погашення без пролонгації») повідомлення про необхідність зарахування такого платежу в часткове погашення заборгованості за кредитом, з обов`язковою вказівкою в такому повідомлені номеру та дати цього договору та суми здійсненого платежу. В іншому разі здійснений споживачем платіж буде розцінений товариством як пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом.

4.2.3. товариство має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді, акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлення споживачем товариству в особистому кабінеті/зазначені в договорі.

4.2.4. У випадку акцептування товариством пропозиції (оферти) споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення споживачем дій, зазначених в підпункті 4.2.2 цього пункту договору, та нова дата повернення кредиту відображається в особистому кабінеті.

За змістом пункту 4.3. договору встановлено порядок автопролонгації строку кредиту (далі - автопролонгація), а саме:

4.3.1. Сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до підпунктів 4.2.2 - 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

4.3.2. Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених в підпункті 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому пунктом 4.2 договору.

Отже, на підставі підпункту 4.3.1 договору у даному випадку станом останній день строку кредиту заборгованість наявна відповідно до поденного розрахунку картки обліку, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до підпунктів 4.2.2 - 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

У справі, яка переглядається, строк кредитування скінчився 23 жовтня 2021 року (останній день дії кредитного договору).

Як вбачається з розрахунку заборгованості та не спростовано відповідачем, останній не здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту у строк до 23 жовтня 2021 року, а тому пролонгація дії кредитного договору відбувалась автоматично на підставі підпункту 4.3.1 договору на 90 календарних днів поспіль.

Разом з тим, суд першої інстанції на підставі частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін, дійшов висновку, що умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.

Також суд зазначив, що 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким частину сьому статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено абзацом 2 наступного змісту: «У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін.».

Окрім того, відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру (пункт 9 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним (частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

З урахуванням викладеного, встановивши, що позичальником включені до кредитного договору несправедливі умови, які полягають у тому, що фінансова установа в незалежності від того, чи споживач здійснить погашення заборгованості за кредитним договором, може в односторонньому порядку, без повідомлення споживача продовжити дію такого договору для подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором, що вносить істотний дисбаланс до договірних правовідносин та ставить споживача в несправедливе становище по відношенню до кредитної установи, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків у розмірі 45 600,00 грн, які нараховані позивачем у період часу після закінчення строку дії кредитного договору є необґрунтованими.

Оцінюючи такі висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з того, що вони є суперечливими і не ґрунтуються на нормах матеріального права.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).

Зазначивши у своєму рішенні про нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту, суд першої інстанції у той же час не зазначив, яка саме умова цього договору є нікчемною.

З врахуванням того, що цей висновок суду міститься після встановлених судом умов договору про пролонгацію строку кредиту, можна дійти висновку, що висновки суду щодо нікчемності умов договору стосувались саме розділу 4 договору.

Разом із тим, місцевий суд з посиланням на порушення позивачем пункту 9 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також виходив з того, що умови розділу 4 договору щодо його автопролонгації є несправедливими.

Проте суд не звернув уваги на те, що визнання умов договору несправедливими можливе лише в межах розгляду позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним у зв`язку з їх невідповідністю п частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», утім таких вимог у цій справі не заявлялось, а тому вирішення цього питання в рамках даної справи є неможливим.

З висновками суду про нікчемність умов договору в частині автопролонгації строку кредиту колегія суддів також не може погодитись, оскільки на час укладення договору про надання споживчого кредиту були відсутні законодавчо визначені норми, які б забороняли включення до умов договору можливості автопролонгації кредиту.

Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, згідно яких позичальника було повідомлено, зокрема, що у разі надання кредиту останній за договором споживчого кредитування зобов`язаний буде сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування яких визначено в договорі, з яким ОСОБА_1 ознайомився та без будь-яких заперечень підписав в електронному вигляді.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дійсно, як правильно зазначив суд першої інстанції,24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким частину сьому статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено абзацом про те, що у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом, а продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін.

Однак, як на час укладання договору про надання споживчого кредиту № 4814403 від 23 вересня 2021 року, так і на час утворення кредитної заборгованості у розмірі 65 600,00 грн (21 січня 2022 року) закон такої норми не містив, отже вона не могла бути порушена і умови кредитного договору не могли бути визнані нікчемними.

При цьому суд першої інстанції мав застосувати статтю 5 ЦК України, яка встановлює, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, відповідач отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн і жодної проплати не провів, а тому відповідно до підпункту 4.3.1 кредитного договору цей договір було автопролонговано на 90 календарних днів. Надалі нарахування процентів здійснено позивачем за 90 календарних днів відповідно до пункту 3.1 та підпункту 4.3.1 договору (121 строка картки обліку).

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що між сторонами продовжував дію договір про надання споживчого кредиту № 4814403 від 23 вересня 2021 року до 21 січня 2022 року, у зв'язку з чим кредитодавець мав право нараховувати проценти за користування кредитом до закінчення дії кредитного договору, розмір яких за вказаний період становить 45 600,00 грн.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» 31 400,00 грн заборгованості за кредитним договором № 4814403 від 23 вересня 2021 року, оскільки стягненню підлягає сума у розмірі 65 600,00 грн, з яких 20 000,00 грн - сума кредиту та 45 600,00 грн - сума процентів за користування кредитом, що узгоджується із умовами договору, погоджених сторонами, та вимогами закону.

Саме на вказану суму боргу позивачем із 22 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року нараховані інфляційні втрати у розмірі 1 109,76 грн та 3 % річних у розмірі 172,54 грн на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромне відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 2 147,20 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви (а.с. 123) та 2 576,64 грн - за подання апеляційної скарги (а.с. 217), а всього підлягає стягненню 4 723,84 грн судового збору.

ТОВ «ФК» Фінтраст Україна» в особі представника - адвоката Крюкової М.В. в апеляційній скарзі просило відшкодувати понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн, а також понесені в суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Предметом позову ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»є стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 66 882,30 грн, яка є незначною. Підготовка представником позивача - адвокатом Столітнім М.М. позовної заяви не вимагали аналізу великого обсягу документів та значних затрат часу.

З матеріалів справи також вбачається, що до витрат на правничу допомогу адвокатом Столітнім М.М. було включено збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, складення позовної заяви в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта, кількістю годин 10 та вартістю 10 000,00 грн, що в сукупності не є виправданим та співмірним із предметом і складністю справи.

Вирішуючи питання розподілу витрат на правову допомогу у цій справі, колегія суддів, керуючись вимогами статей 133, 137, 141 ЦПК України та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, дійшла висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 3 000,00 грн, як таких, що підтверджуються долученими до позовної заяви доказами (а.с. 31-33, 67, 76-78).

Розмір такого стягнення судових витрат є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права позивача на компенсацію коштів, які він був змушений затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції внаслідок задоволення його позовних вимог, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Щодо витрат на правничу професійну допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, то на підтвердження їх понесення адвокат Крюкова М.В. долучила до апеляційної скарги звіт від 21 лютого 2024 року про надання правової допомоги згідно договору № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року (а.с. 163) та платіжну інструкцію № 2436 від 21 лютого 2024 року (а.с. 190).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства при ухваленні рішення суд не може виходити за межі пред`явлених вимог, а правом визначати предмет та підставу відповідного клопотання наділений лише заявник (стаття 13 ЦПК України).

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Тобто, саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене, оскільки представник позивача не надала суду апеляційної інстанції договір про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року, на підставі якого було складено відповідний звіт від 21 лютого 2024 року, що позбавляє об`єктивної можливості пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом та його клієнтом щодо обчислення адвокатського гонорару, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відшкодування ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Наведене узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19 (провадження № 61-12001св20).

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором № 4814403 від 23 вересня 2021 року у розмірі 65 600,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 109,76 грн та три проценти річних у розмірі 172,54 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» понесені судові витрати, а саме: 4 723,84 грн сплаченого судового збору; 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній