П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/2691/24

Провадження № 22-ц/4815/86/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено

01 квітня 2024 року у м. Рівне

Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось)

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2023 року розірвано. Мають двох спільних дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти мешкають разом з нею та перебувають на її утриманні. В порушення вимог сімейного законодавства відповідач не виконує свій обов`язок з утримання дітей, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом прав дітей.

З наведених мотивів просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення ними повноліття.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 лютого 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.

08 травня 2024 року ОСОБА_1 подано до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2024 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2024 року залишено без задоволення.

На заочне рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де вказувалося про його незаконність та необґрунтованість.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що не був обізнаний про дату судового засідання, у якому було ухвалено оскаржуване судове рішення. Позовна заява та судові повістки про виклик у судові засідання не надходили на адресу його проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

На даний час перебуває на службі у Збройних Силах України в зоні бойових дій, у зв`язку з чим не мав можливості знайомитися з матеріалами справи, надавати суду письмові пояснення, заявляти клопотання, заперечувати проти доводів позивача та брати участь у судових засіданнях.

Вважає, що суд першої інстанції порушив його конституційне право на участь у судовому розгляді справи, не забезпечив йому можливість скористатися правом подання відзиву на позов та надати докази і заперечення проти позову, чим позбавив його можливості вчинити дії на захист його прав як сторони у справі та порушив ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом не було враховано наявність у відповідача грошових зобов`язань. Встановлений судом розмір аліментів поставив його у скрутне матеріальне становище. Стверджував, що син ОСОБА_5 постійно проживає разом із ним. При цьому позивач самовільно вирішила питання зміни місця проживання їх спільних дітей, вводить суд в оману щодо незабезпечення дітей аліментами та нею не наведено документального обгрунтування розміру аліментів.

З викладених міркувань просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, хоча про таке право було роз'яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як встановлено судом, і ці обставини не заперечуються і визнаються сторонами, ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2023 року розірвано (а.с. 7).

Від подружніх відносин сторони мають двох спільних дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21 листопада 2018 року, актовий запис № 51, яке видане повторно Володимирецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 30 травня 2017 року, актовий запис № 1285, яке видане Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (а.с. 8, 9).

З матеріалів справи видно, що неповнолітні діти проживають разом з ОСОБА_2 та перебувають на її утриманні, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 22 квітня 2024 року, який складено комісією у складі працівника Служби у справах дітей та сімї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, представника сектору ювенальної превенції Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, соціального менеджера Шевченківського районного в місті Києві Центру соціальних служб, спеціаліста Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради та актом оцінки потреб сім`ї/особи №310/24 від 24 квітня 2024 року, який складено працівниками Шевченківського районного в м. Києві Центру соціальних служб (а.с. 99-111).

Встановлено, що ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 , що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою №278 без дати, виданою цією військовою частиною (а.с. 84).

З довідки військової частини НОМЕР_4 №760/13/430д від 16 лютого 2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_4 з 16 лютого 2023 року по даний час (а.с. 28).

Матеріали справи не містять фактичних даних щодо доходів як позивача, так і відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Відповідно до ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Отже, закон передбачає два способи захисту у справах про стягнення аліментів - у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі. Саме стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів - в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі.

За правилами ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

За змістом ст.ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

У поданій апеляційній скарзі заявник покликається на те, що суд порушив його права як учасника справи, адже на час вирішення спірних відносин він перебуває на службі у Збройних Силах України, у зв`язку з чим не мав можливості ознайомитися з матеріалами справи, надавати суду письмові пояснення, заявляти клопотання, заперечувати проти доводів позивача, брати участь у судових засіданнях. При цьому не отримував копії позовної заяви та не був повідомлений про дати судових засідань.

Проте колегія суддів відхиляє зазначені доводи, оскільки у матеріалах справи містяться клопотання ОСОБА_1 про передачу справи до суду за місцем проживання від 11 березня 2024 року та його заява про зупинення провадження у справі від 22 березня 2024 року (а.с. 35, 36, 45, 46). Наявність цих клопотань відповідача, що містяться у матеріалах справи, свідчить про те, що він був обізнаний про подання ОСОБА_2 позову до суду, тому він жодним чином не був обмежений у своїх процесуальних правах, зокрема в тому, щоб заявити клопотання суду першої інстанції про надання йому копії позовної заяви та інших необхідних йому документів з матеріалів справи. Крім того, заявник мав право скористатися послугами адвоката як свого представника.

Його аргументи про те, що син ОСОБА_5 проживає разом з ним спростовуються письмовими доказами, що наявні у матеріалах справи, а тому до уваги апеляційним судом не беруться.

Крім того, у справі наявні копії його листів на адресу Служби у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації від 02 квітня 2024 року, Служби у справах дітей та сім`ї від 02 квітня 2024 року, Державної служби України у справах дітей та Ювенальної поліції України, де ОСОБА_1 зазначав, що після розлучення діти проживають разом із матір`ю (а.с. 92-96).

Щодо тверджень заявника про те, що встановлений судом розмір аліментів поставив його у скрутне матеріальне становище, та про наявність у нього інших грошових зобов`язань, то вони не підтведжуються будь-якими належними та допустимими доказами, тобто є голослівними.

Апеляційна скарга не містить будь-яких доводів на спростування позовних вимог ОСОБА_2 , як і не містить аргументів та обгрунтувань про порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Зважаючи на це, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надав до суду доказів про існування істотних обставин, які могли б впливати на виконання ним своїх батьківських обов`язків. Він є працездатною особою, а тому в змозі сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, з урахуванням інтересів та потреб саме дітей. Він зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів для забезпечення гідних умов проживання й розвитку своїх дітей.

При цьому його вимога про відмову в задоволенні позову є необгрунованою та свідчить про небажання брати активну участь у матеріальному забезпеченні дітей, позаяк апеляційна скарга та матеріали справи не містять будь-яких засобів доказування добровільної участі батька у вихованні та утриманні дітей.

З огляду на рівність батьківських обов`язків, з метою дотримання суду вважає, що встановлений судовим рішенням розмір аліментів для ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячнона утримання двох неповнолітніх дітей є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам дітей, буде необхідним для забезпечення належних умов для їх фізичного, розумового, морального і соціального розвитку.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук