КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/11164/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2648/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення 3% річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційних нарахувань, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 3 % річних за користування чужими грошовими коштами у сумі 953,70 грн. та інфляційні нарахування на суму боргу у сумі 2 966,87 грн. за період з 03.11.2015 по 29.02.2020 року; стягнути з Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 3 % річних за користування чужими грошовими коштами у сумі 8 697,73 грн. та інфляційні нарахування на суму боргу у сумі 41 871,73 грн. за період з 03.11.2015 по 24.05.2018 року; стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір (а.с. 1-3).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.02.2015 року відбулись організовані ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України електронні торги з реалізації автомобіля Nissan Note, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, VIN НОМЕР_2 , за результатами яких ОСОБА_1 визнано переможцем.

26.02.2015 року позивачем здійснено розрахунок за придбаний на електронних торгах автомобіль Nissan Note, д.н.з. НОМЕР_3 , за реквізитами, вказаними в протоколі електронних торгів, а саме: 113421 грн. 69 коп. Крім цього, позивачем здійснено гарантійний внесок за участь у торгах (номер лота - 40143) на суму: 5969,56 грн. на рахунок ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України.

10.03.2015 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Літвінчуком Д.М. складено акт про проведені електронні торги з реалізації автомобіля Nissan Note, д.н.з. НОМЕР_4 , однак, передачу вказаного автомобіля не здійснено у зв`язку з його відсутністю за вказаним у протоколі місцезнаходженням.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 року у справі № 911/2241/15 за позовом ПП «Мебльофф» до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби, ДП «Інформаційний центр» електронні торги від 23.02.2015 (номер лота - 40143) визнано недійсними та скасовано акт про проведення електронних торгів від 10.03.2015 з причин недійсності звіту з оцінки майна від 14.07.2014 року.

25.05.2018 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області за виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2018 року № 758/2050/17 з Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області стягнуто грошові кошти в сумі 113 421,69 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2019 року у справі № 761/1338/18 стягнуто з відповідача-1 ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України грошові кошти у сумі 5 969,56 грн.

Вказував, що на момент звернення до суду з даним позовом грошові кошти не повернуто. У зв`язку з безпідставним набуттям та використанням коштів відповідачами, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань (а.с. 1-3).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення 3% річних за користування чужими грошовими коштами та інфляційних нарахувань - задоволено.

Стягнуто з ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних у розмірі 953,70 грн. та інфляційних витрат у розмірі 2 966,87 грн., судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Стягнуто з Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних у розмірі 8 697,73 грн. та інфляційних витрат у розмірі 41 871,73 грн., судовий збір у розмірі 420,40 грн. (а.с. 60-64).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено, замінено Білоцерківський міський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області на Відділ державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у вказаній цивільній справі у зв`язку із зміною назви відповідача (а.с. 86-88).

08 грудня 2021 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року (а.с. 92)

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року поновлено строк для подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву відповідача Відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року залишено без задоволення (а.с. 143-145).

Не погодившись з заочним рішенням районного суду, 11 вересня 2024 року начальник Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Юрченко С. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 186-192).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінки тим обставинам, що апелянтом кошти від реалізації рухомого майна автомобіля Nissan Note, д.н.з. НОМЕР_1 , від покупця ОСОБА_1 були перераховані стягувачам у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_6, ТОВ «РОСС» в сумі 78 684,93 грн. та ОСОБА_2 в сумі 20 167,30 грн. Реалізація арештованого майна здійснюється відповідно до вимог та в межах наданих повноважень чинним законодавством України, з метою виконання рішення суду та направлення на задоволення вимог стягувачів, в даному випадку стягувані ТОВ «РОСС» та ОСОБА_2 фактично отримали грошові кошти від реалізації майна і тим самим зменшили суму стягнення по виконавчих документах. Реалізація арештованого майна здійснювалася з метою виконання рішення суду та направлена на задоволення вимог стягувачів, в даному випадку ТОВ «РОСС» в сумі 78 684,93 грн. та ОСОБА_2 в сумі 20 167,30 грн., які фактично отримали грошові кошти від реалізації майна. Апелянт коштами від реалізації майна не користувався.

Наведені обставини свідчать про те, що прилюдні торги з продажу арештованого майна є багатостороннім правочином і належать до угод купівлі-продажу, де платником коштів за реалізоване рухоме майно був позивач, а кінцевим одержувачем та набувачами спірної суми цих коштів є стягувані у виконавчому провадженні № НОМЕР_6, в свою чергу апелянт був лише проміжним отримувачем цих коштів і здійснив їх подальший переказ стягувачам.

Суд першої інстанції в оскаржувану рішенні вказував, що відповідачі дізналися про безпідставність набуття грошових коштів під час судового розгляду у справі № 911/2241/145, в якій постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 року визнано недійсним та скасовано акт про проведення електронних торгів від 10.03.2015 року, за своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, але наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України щодо повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, судом не застосовано. Відтак, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що сплачені позивачем на придбання автомобіля грошові кошти є понесеними витратами, які підлягають індексації з урахуванням індексу інфляції та нарахуванням 3 % річних за період з 03.11.2015 року по 24.05.2018 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у справі № 758/2050/17 задоволено позов ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнуто з відповідача 2 на користь позивача 113 421,69 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києві від 17.01.2018 року рішення у справі № 758/2050/17 залишено без змін. Грошові кошти у сумі 113 421,69 грн. сплачені на рахунок міського відділу ДВС Білоцерківської служби МРУЮ повернуто Головним управлінням ДКСУ у Київській області 25.05.2018 року.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Статтею 1212 ЦК України не передбачено правового механізму, відповідно до якого у добросовісного набувача чи третіх осіб виникав би обов`язок у конкретно визначений момент повернути майно, підстава набуття та збереження якого існувала, але згодом відпала у зв`язку із визнанням правочину недійсним.

Судом першої інстанції не встановлено обставин звернення у досудовому порядку до Відділу із письмовими вимогами про повернення йому грошових коштів, сплачених на виконання визнаного пізніше судом недійним правочину.

Сплачені позивачем на придбання автомобіля грошові кошти не є понесеними витратами, які підлягають індексації з урахуванням індексу інфляції та нарахуванням 3 % річних за період з 03.11.2015 по 24.05.2018 року.

Враховуючи правову природу грошових коштів, які просив позивач стягнути з Відділу, а також те, що глава 83 «Збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України, статті якої мають застосовуватись для регулювання спірних правовідносин між сторонами даного позову не передбачає нарахування та відшкодування інфляційних витрат у разі безпідставного збереження.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦПК України та стягнення з Відділу на користь ОСОБА_1 3 % річних та інфляційних втрат за період з 03.11.2015 року по 24.05.2018 року (а.с. 186-192).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Поряд з цим, з метою забезпечення реалізації прав сторін по справі подати до суду апеляційної інстанції відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу, ухвалою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2024 року продовжено термін розгляду справи (а.с. 210-211).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23.02.2015 року відбулись організовані ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України електронні торги з реалізації автомобіля Nissan Note, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, VIN НОМЕР_2 , за результатами яких ОСОБА_1 визнано переможцем (а.с. 11-12).

26.02.2015 року ОСОБА_1 здійснено розрахунок за придбаний на електронних торгах автомобіль NissanNote, д.н.з. НОМЕР_3 за реквізитами, вказаними в протоколі електронних торгів, а саме: 113 421,69 грн. 69 коп. (а.с. 10, 12).

Крім цього, позивачем здійснено гарантійний внесок за участь у торгах (номер лота - 40143) на суму: 5969,56 грн. на рахунок ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України (а.с. 12).

10.03.2015 державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Літвінчуком Д.М. складено акт про проведені електронні торги з реалізації автомобіля Nissan Note, д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 12).

Передачу вказаного автомобіля ОСОБА_1 не здійснено у зв`язку з його відсутністю за вказаним у протоколі місцезнаходженням.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 року у справі № 911/2241/15 за позовом ПП «Мебльофф» до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби, ДП «Інформаційний центр», електронні торги від 23.02.2015 (номер лота - 40143) визнано недійсними та скасовано акт про проведення електронних торгів від 10.03.2015 з причин недійсності звіту з оцінки майна від 14.07.2014 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 31 березня 2016 року у справі № 911/2241/15 касаційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.11.15 по справі № 911/2241/15 залишено без змін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у справі № 758/2050/17 застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 113 421,69 грн. та судовий збір у розмірі 1 134,22 грн., а всього 114 555 грн. 91 коп. (а.с. 6-9).

Постановою Апеляційного суду м. Києві від 17.01.2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у справі № 758/2050/17 залишено без змін.

25.05.2018 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області за виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2018 року № 758/2050/17 з Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області стягнуто грошові кошти в сумі 113 421,69 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2019 року в справі № 761/1338/18 стягнуто з ДП «Інформаційний центр» на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачених як гарантійний внесок у розмірі 5969 грн. 56коп. Вказане рішення оскаржене не було та набрало законної сили

З огляду на положення ч. 4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах, тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

З аналізу наведених норм права можна зробити висновок, що процедура набуття майна за результатами торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (ч. 1 ст. 658 ЦК України).

Виходячи з наведеного сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець переможець електронних торгів.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти.

Подібні правові висновки викладенні у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 285/3523/18 (провадження № 61-19213св19), від 02 червня 2021 року у справі № 552/5052/20 (провадження № 61-3585св21), від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19 (провадження № 61-6515св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 2 п. 1 ст. 216 ЦК України).

Отже, якщо державна виконавча служба (приватний виконавець) виступала від свого імені як продавець, то саме на неї покладається обов`язок повернути покупцю оплачену загальну вартість придбаного на прилюдних торгах майна незалежно від того, як ці кошти в подальшому були розподілені.

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19.

Європейський суд з прав людини вказав, що підприємство-заявник звернулося з позовом до місцевого відділу Державної виконавчої служби України про повернення сплаченої за автокран суми та посилалося, зокрема на статті 661 та 1212 Цивільного кодексу України. Вищий господарський суд України залишив без змін рішення судів нижчих інстанцій. Він зазначив, що підприємство-заявник помилково послалося на статті 661 та 1212 Цивільного кодексу України, стверджуючи про невиконання Державною виконавчою службою України своїх договірних зобов`язань, тоді як завдана шкода була пов`язана з позадоговірними зобов`язаннями. Неповернення Державною виконавчою службою України коштів за автокран, сплачених підприємством-заявником на прилюдних торгах, після визнання останніх недійсними становить втручання, яке слід розглядати у контексті загального правила, наведеного в першому реченні першого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції (CASE OF FORTETSYA, MPP v. UKRAINE, № 68946/10, § 9, 40, ЄСПЛ, від 11 червня 2020 року).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України)

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України).

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі справа № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18)).

Судом першої інстанції встановлено, що переможцем електронних торгів з продажу лота № 40143: автомобіль Nissan Note, р.н. НОМЕР_4 , став ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними доказами (а.с. 11-12).

На депозитний рахунок (р/р НОМЕР_5 ) МВ ДВС БЦ МРЮУ ОСОБА_1 перерахував грошові кошти в розмірі 113 42,69 грн. (а.с. 10).

Крім цього, позивачем здійснено гарантійний внесок за участь у торгах (номер лота - 40143) на суму: 5969,56 грн. на рахунок ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с. 12).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 року у справі № 911/2241/15 за позовом ПП «Мебльофф» до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби, ДП «Інформаційний центр», електронні торги від 23.02.2015 (номер лота - 40143) визнано недійсними та скасовано акт про проведення електронних торгів від 10.03.2015 з причин недійсності звіту з оцінки майна від 14.07.2014 року.

Сплачені за результатами електронних торгів кошти після визнання недійсними таких електронних торгів ОСОБА_1 вчасно і у повному обсязі повернуті не були.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат можуть бути задоволені тільки за період з дня набрання чинності судовим рішенням про визнання електронних торгів недійсними і до дня звернення до суду з таким позовом (постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 552/5052/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) вказано, що «86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним».

Судом установлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 року у справі № 911/2241/15, яку постановою Вищого господарського суду України від 31 березня 2016 року залишено без змін, електронні торги від 23.02.2015 року (номер лота - 40143) визнано недійсними та скасовано акт про проведення електронних торгів від 10.03.2015 з причин недійсності звіту з оцінки майна від 14.07.2014 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у справі № 758/2050/17 застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 113 421,69 грн. та судовий збір у розмірі 1 134,22 грн., а всього 114 555 грн. 91 коп. (а.с. 6-9).

Постановою Апеляційного суду м. Києві від 17.01.2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у справі № 758/2050/17 залишено без змін.

З огляду на положення ч. 4. ст. 82 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав встановленими вищевказані обставини, встановлені рішеннями суду у господарській та цивільній справах, що набрали законної сили, а відтак відхилив відповідні доводи апелянта.

Тому, саме з 03.11.2015 року у апелянта виник обов`язок повернути на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені ним за придбаний автомобіль Nissan Note, р.н. НОМЕР_4 , та гарантійний внесок за участь у торгах (номер лота - 40143).

При цьому, 25.05.2018 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області за виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2018 року № 758/2050/17 з Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області стягнуто грошові кошти в сумі 113 421,69 грн.

Відтак, є правомірними вимоги позивача про стягнення з Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області на свою користь 3 % річних та інфляційних втрат за період з 03 листопада 2015 року по 24 травня 2018 року (день повернення грошових коштів в сумі 113 421,69 грн.

В позовній заяві позивачем наведено розрахунок інфляційних збитків та 3% річних (а.с. 4-5).

Апелянтом не надано доказів на спростування вказаних розрахунків.

Колегія суддів здійснила перевірку здійснених позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу 113 421,69 за період з 03 листопада 2015 року по 24 травня 2018 року.

Розрахунок інфляційних втрат на суму 113 421,69 грн. за період з 03 листопада 2015 року по 24 травня 2018 рокуздійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період IIc (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) = 1.36916860

Інфляційне збільшення: 113 421,69 x 1.36916860 - 113 421,69 = 41 871,73 грн.

Розрахунок 3 % річних на суму 113 421,69 грн. за період з 03 листопада 2015 року по 24 травня 2018 року здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365: 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання: з 03/11/2015 до 31/12/2015

113 421,69 x 3 % x 59 : 365 : 100, Кількість днів у періоді - 59, Сума - 550,02 грн.

Період прострочення грошового зобов`язання: з 01/01/2016 до 31/12/2016 113 421,69 x 3 % x 366 : 366 : 100, Кількість днів у періоді - 366, Сума - 3 402,65 грн.

Період прострочення грошового зобов`язання: з 01/01/2017 до 24/05/2018 113 421,69 x 3 % x 509 : 365 : 100, Кількість днів у періоді - 509, Сума - 4 745,07 грн.

Загальна заборгованість: 41 871,73 (інфляційне збільшення), 8 697,73 (3 % річних).

Таким чином у справі, що переглядається: установивши, що продавцем арештованого майна на торгах був орган державної виконавчої служби, за рішенням суду визнано недійсними результати проведення електронних торгів, набравшим законної сили рішенням суду стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену ним суму 113 421,69 грн. за визнаним недійсним правочином (торги), суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що відділ ДВС прострочив повернення грошових коштів. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відділу ДВС.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 760/16866/22 (провадження № 61-1038св24) і підстав відступу від такої у цій справі суд апеляційної інстанції не вбачає.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних у розмірі 953,70 грн. та інфляційних витрат у розмірі 2 966,87 грн., судовий збір у розмірі 420,40 грн., інший відповідач ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України не оскаржував.

Доказів наявності представництва інтересів ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, апелянт не надав не встановлено таких і судом апеляційної інстанції, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевірив законність оскаржуваного рішення районного суду в межах доводів скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, тобто в частині стягнення з відповідача Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, а тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року - залишити без змін.

Поновити дію заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року.

З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова