ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року м. Чернівці

Справа № 727/13562/24

Провадження №22-ц/822/117/25

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар - Собчук І.Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АЙКЮ ТІКЕТ»,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 грудня 2024 року, головуючий у І-й інстанції - Одовічен Я.В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з боржника - ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ».

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 26 січня 2024 року вона прийнята на посаду головного бухгалтера.

Станом на 03 грудня 2024 року заборгованість по виплаті їй заробітної плати ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» за листопад 2024 року становить 50 715 грн, а тому просила видати судовий наказ про стягнення з ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» на її користь ОСОБА_1 вищезазначеної заборгованості.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 грудня 2024 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, відмовлено.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що з поданої заяви про видачу судового наказу та наданих документів вбачається спір про право, що за правилами п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу, відповідно заявлений спір має бути вирішений у порядку позовного провадження.

На вказану ухвалу суду представник заявника ОСОБА_2. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу є безпідставним, оскільки заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, що відповідає положенням ч.1 ст.161 ЦПК України. Разом з тим розділ ІІ ЦПК України не містить норми, яка передбачає відмову у видачі судового наказу у зв`язку з наявністю спору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у даній справі оскаржується ухвала про відмову у видачі судового наказу, справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Статтею 165 ЦПК України визначений вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно з положеннями пункту 5 частини 2 статті 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Також, у відповідності до пункту 4 частини 3 статті 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Як роз`яснено у пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати. До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Отже, заявнику слід лише довести, що він дійсно перебував у трудових відносинах з роботодавцем та перед ним існує заборгованість із сплати заробітної плати. Стягнення невиплаченої працівнику суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, презюмується самою подачею заяви, в цьому і є сутність наказного провадження, надати вразливій стороні максимально легкий спосіб захисту порушеного права. В той же час, і друга сторона не позбавлена можливості захисту його права, шляхом подачі, в установленому процесуальним законом порядку, заяви до суду про скасування судового наказу.

Отже, законом не визначено конкретного документу, виключно яким може бути підтверджено суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка заявлена до стягнення у заяві про видачу судового наказу.

Звертаючись до суду із відповідною заявою про видачу судового наказу та на підтвердження свого права на таке звернення, зокрема, на підтвердження перебування у трудових відносинах та існуючої перед нею заборгованості, ОСОБА_1 надала суду необхідні докази.

Так, ОСОБА_1 на підтвердження суми, яка стягується, до заяви надано копію наказу про її прийняття на посаду головного бухгалтера з 29 січня 2024 року (а.с. 4), довідку ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» № 40 від 03 грудня 2024 року про заборгованість по виплаті заробітної плати, відповідно до якої розмір заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за листопад 2024 року становить 50 715 грн (а.с. 5). На зазначеній довідці міститься печатка підприємства і підпис операційного директора Гунчак К.О. , яка відповідно до витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, має право на розпорядження коштами, підпису фінансових банківських документів, вчинення правочинів на суму до 1 млн грн (а.с. 6-9).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що надана ОСОБА_1 довідка ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» №40 від 03 грудня 2024 року є належним доказом суми заборгованості за заробітною платою.

Сума заборгованості за ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» перед ОСОБА_1 станом на 03 грудня 2024 року у вказаній довідці зазначена 50 715 грн, тобто вона відповідає сумі, яка заявлена до стягнення у прохальній частині заяви ОСОБА_1 .

Зазначені обставини свідчать про наявність права заявника на звернення із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати і це було достатнім для прийняття до розгляду її заяви про видачу наказу.

Виходячи з викладеного, з поданої ОСОБА_1 заяви не вбачається в чому саме полягає спір про право, оскільки ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» у вказаній заяві не оспорює ні ту обставину, що ОСОБА_1 працює на посаді головного бухгалтера, ні розмір заборгованості, який просить стягнути заявник.

Також колегія суддів враховує, що довідка ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» №40 від 03 грудня 2024 року є належним доказом суми заборгованості за заробітною платою, оскільки містить підпис головного бухгалтера ОСОБА_1 та операційного директора Гунчак К.О. , який наділений відповідними повноваженням, скріплена печаткою ТОВ «АЙКЮ ТІКЕТ» та в ній зазначено розмір заборгованості товариства перед ОСОБА_1 у розмірі 50 715 грн. Боржником не надано доказів на спростування вказаного розміру заборгованості чи наявності права заявника на її отримання.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для видачі судового наказу у зв`язку з наявністю спору про право та безпідставно відмовив у видачі судового наказу.

Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 грудня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак