Справа № 302/1846/24
Провадження № 2-о/302/21/25
Номер рядка звіту 17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Готри В. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Сити Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представниця - адвокатка Гренджа Вікторія Юріївна, заінтересована особа Приватна нотаріуска Хустського районного нотаріального округу Сятиня Тетяна Степанівна, про встановлення факту, що має юридичне значення,

у с т а н о в и в:

У грудні 2024 року заявниці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представниця - адвокатеса Гренджа В. Ю., заінтересована особа приватна нотаріуска Хустського районного нотаріального округу Сятиня Т. С., звернулися до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення - рівності часток у спільному сумісному майні.

Заява обґрунтована тим, що заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, починаючи з 14 травня 1977 року і по час смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 і свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 .

За час спільного проживання у шлюбі подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набуло право власності на нерухоме майно житловий будинок та земельну ділянку, а саме:

-земельну ділянку за кадастровим номером :01:030:0171, площею 0,0882 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності приватна, спільна сумісна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 21.10.2013;

-житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,67 кв. м, власники ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , форма власності сумісна, частка 1/1, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 , видане Міжгірською селищною радою.

З метою оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_3 заявниця ОСОБА_4 , як донька померлого та спадкоємниця першої черги за законом, звернулась 18.02.2021 до приватної нотаріуски Сятині Т. С. з заявою про прийняття та оформлення спадщини щодо майна померлого батька ОСОБА_3 , а саме по часток вказаних вище житлового будинку та земельної ділянки. При цьому дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подала нотаріусці заяву про відмову від прийняття спадщини за законом до майна померлого її чоловіка.

За заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватна нотаріуска Сятиня Т. С. 18 лютого 2021 року завела спадкову справу за № 9 щодо майна померлого ОСОБА_3 , про що свідчить відповідний витяг за № 63617174 від 18.02.2021.

Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на це спадкове майно померлого ОСОБА_3 приватною нотаріускою Сятиня Т.С. заявниці ОСОБА_2 було відмовлено з огляду на те, що частки у праві спільної сумісної власності як на земельну ділянку, так і на житловий будинок не визначені між співвласниками даного спільного майна. А відтак нотаріуска усно рекомендувала заявницям звернутися до суду з заявою про встановлення юридичного факту рівності часток у цьому майні, а саме по 1/2 на кожного співвласника (1/2 померлого ОСОБА_3 та 1/2 заявниці ОСОБА_1 ).

Посилаючись на зазначені вище обставини та з метою оформлення спадщини щодо належного спадкодавцю ОСОБА_3 нерухомого майна просили суд установити юридичний факт, що частки кожного зі співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної власності нерухомого майна земельної ділянки за кадастровим номером :01:030:0171, площею 0,0882 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,67 кв. м, є рівними по частки кожного.

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2024 року було відкрито провадження у цій справі за заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с.29, 30).

У судове засідання заявниці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представниця-адвокатка Гренджа В. Ю., а також заінтересована особа приватна нотаріуска Хустського районного нотаріального округу Сятиня Т. С. не з`явилася, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Водночас представниця заявниць адвокатка Гренджа В. Ю. та заінтересована особа приватна нотаріуска Сятиня Т. С. подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.35, 36).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

За вказаних обставин суд доходить висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного й обґрунтованого судового рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; установлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 /провадження № 61-51сво18/, постанова Верховного Суду від 12 січня 2024 року у справі № 335/6717/23 /провадження № 61-15734ск23/).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян».

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21).

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) виснувано, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмував, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 14 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20 (провадження № 61-4007св23) тощо, що свідчить про сталість судової практики касаційного суду в таких правовідносинах.

Отже, враховуючи визначені Верховним Судом критерії розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення у порядку окремого провадження, суд уважає, що спадкоємець не може вимагати установлення в порядку окремого провадження факту щодо рівності часток померлої особи та інших співвласників у майні, що є у спільній сумісній власності, навіть якщо між заявником та ними відсутній спір з цього питання, оскільки частка у праві спільної сумісної власності, що є об`єктом спадкування, не є тотожною частці у нерухомому майні; законодавець вже установив в законі презумпцію рівності частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, що виключає необхідність установлювати та доводи ці ж обставини як юридичний факт у порядку окремого провадження; суд касаційної інстанції у своїх постановах неодноразово зазначав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно саме за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України; юридичні факти можуть бути встановлені виключно для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а не інших осіб. Тобто, процедура встановлення фактів, що мають юридичне значення, призначена для захисту прав самого заявника. Визначення часток інших співвласників не відповідає меті такого провадження.

Підсумовуючи викладене, суд констатує, що об`єктом спадкування є частка у праві спільної сумісної власності. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У такому разі вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Для оформлення права на спадщину (частки у праві спільної сумісної власності) закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця, що в свою чергу виключає можливість установлення судом факту рівності часток у майні усіх співвласників.

Водночас вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-477цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (провадження № 11-36апп1), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20).

Ураховуючи наведене вище та прохальну частину заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , суд доходить висновку, що така вимога як установлення рівності часток у спільному сумісному майні, в тому числі за померлою особою, не підлягає розгляду ані в порядку цивільного судочинства, ані в порядку іншого судочинства, а відтак на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у цій справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 255, 260, 261, 293, 294, 315 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представниця - адвокатка Гренджа Вікторія Юріївна, заінтересована особа Приватна нотаріуска Хустського районного нотаріального округу Сятиня Тетяна Степанівна, про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , з державного бюджету судовий збір у розмірі по 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп) кожній, сплачений ними при подачі даної заяви на підставі платіжних інструкцій від 21.12.2024.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів із дня її постановлення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її постановлення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. Ю. Готра