Провадження № 22-ц/812/129/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 січня 2025 року м. Миколаїв

справа № 490/9833/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димов Олександр Сергійович, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Бондар Юлією Олександрівною, на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 19 листопада 2024 року під головуванням судді Черенкової Н.П., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 30 листопада 2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за яким він отримав у неї в борг 3 304 000 грн 00 коп. зі строком повернення до 01 грудня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики в цей же день між ними був укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку було передано земельну ділянку загальною площею 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за цією ж адресою. Як вказав позивач, протягом часу дії договорів позики та іпотеки відповідач не надсилала жодних повідомлень щодо неналежного виконання договору позики, однак 30 жовтня 2024 року йому стало відомо, що 25 жовтня 2024 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 75757823, за яким право власності на предмет іпотеки зареєстровано за ОСОБА_2 .

Позивач вважає зазначені рішення такими, що прийняті без дотримання вимог чинного законодавства, оскільки відповідач не направила на його адресу письмову вимогу про усунення порушення, а за такого відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не набула права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Також відповідач не надіслала вимогу з повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки, не узгодила з ним вартість предмету іпотеки.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, загальною площею: 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за ОСОБА_2 , індексний номер 75757823 від 25.10.2024; визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060 за ОСОБА_2 , індексний номер 75757975 від 25.10.2024.

11 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на земельну ділянку загальною площею 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

- накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060.

- заборони відчужувати та вчиняти будь-які інші дії із розпорядження майном - земельною ділянкою, загальною площею: 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

- заборони відчужувати та вчиняти будь-які інші дії із розпорядження майном - житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060.

- заборони суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (державним реєстраторам, нотаріусам та іншим особам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, загальною площею: 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

- заборони суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (державним реєстраторам, нотаріусам та іншим особам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060.

- заборони вимагати та проводити виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060.

Заява мотивована тим, що невжиття зазначених вище заходів забезпечення позову, у разі задоволення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду, оскільки відповідач ОСОБА_2 у власності якої перебуває спірне майно має можливість у будь-який момент розпорядитися спірним об`єктом на користь третіх осіб.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що позивачем у заяві про забезпечення позову не наведено які обставини можуть істотно ускладнити, чи унеможливити виконання судового рішення за заявленими позовними вимогами. Крім того, вимога заявника про накладення заборони вимагати та проводити виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі спірного житлового будинку не стосується предмету позову, що є також підставою для відмови у забезпеченні позову таким шляхом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бондар Ю.О., посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просила скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2024 року та постановити нову - про задоволення заяви про забезпечення позову. В обґрунтування скарги вказує, що незважаючи на те, що заявлені позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, проте стосуються майнових прав позивача, адже його позбавлено права власності на майно шляхом прийняття незаконних рішень про державну реєстрацію цих прав за іншою особою. У випадку прийняття судом рішення про скасування державної реєстрації майна за іншою особою відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації. Тому при прийнятті рішення про вжиття заходів забезпечення позову суд мав застосувати та дослідити таку підставу вжиття забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Суд проігнорував наявність спору щодо реєстрації права власності за відповідачем та зв`язок між такою реєстрацією і способом відновлення порушеного права. В даному випадку не лише очевидною, але і реальною є загроза незабезпечення ефективного захисту порушеного права апелянта і подальша необхідність повторного звернення до суду з іншими позовами до інших відповідачів - нових власників спірного майна, оскільки одразу після подачі позивачем заяви про вжиття судом заходів забезпечення позову відповідач 18 листопада 2024 року відчужила зареєстроване за нею спірне майно та здійснила перереєстрацію такого майна на іншу особу. З урахуванням викладеного, на думку представника Бондар Ю.О. , такі заходи забезпечення позову особливо необхідні для попередження наступної передачі права власності на майно іншим особам. Крім того, апелянт зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони виселення не пов`язане з позовними вимогами та не вплине на виконання рішення. Так, у випадку невжиття заходів забезпечення позову таке майно буде передано у власність іншим особам, а його буде примусово виселено. А у разі задоволення позову, позивач знову буде змушений нести витрати з переїзду та вселення у майно. Також вказував, що оскільки спірний будинок є єдиним місцем проживання неповнолітньої дитини, у випадку розпорядження відповідачем таким спірним майном на власний розсуд відповідача та висунення вимоги про виселення призведе до порушення охоронюваних законом інтересів такої дитини щодо користування житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Тимченко А.О. - просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначала, що позивач не повернув борг відповідачці у визначений термін, повідомивши у телефонній розмові навесні 2024 року, що він знаходиться за кордоном та у нього немає коштів, щоб повернути борг. Тому у 2024 році ОСОБА_2 було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. На адресу ОСОБА_1 нею двічі направлялася вимога про виконання грошового зобов`язання, але листи повернулися без вручення, а тому твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 не дотримано умов та процедури встановленої Законом України «Про іпотеку» є необґрунтованими. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 своєчасно не повернув боргу, у ОСОБА_2 виникли суттєві матеріальні труднощі та вона у листопаді 2024 року продала спірне нерухоме майно.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Ткачук Г.М. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача - адвокат Тимченко А.О. - заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа - приватний нотаріус Димов О.С. - в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем у заяві про забезпечення позову не наведено які обставини можуть істотно ускладнити, чи унеможливити виконання судового рішення за заявленими позовними вимогами, а вимога заявника про накладення заборони вимагати та проводити виселення з нерухомого майна не стосується предмету позову.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений шляхом: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1); забороною вчиняти певні дії (п. 2); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (п. 4).

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, не звернув належної уваги на вимоги ст. 149 ЦПК України та той факт, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав і інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову.

Так, предметом позову у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок та земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_2 , тобто позивач оспорює правомірність переходу права власності на спірне нерухоме майно до відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, а вже 18 листопада 2024 року відповідач у справі відчужила спірне нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, долученою апелянтом до апеляційної скарги.

Таким чином, колегія судів вважає обґрунтованими вимоги позивача про застосування наступних заходів забезпечення позову:

-накладення арешту на нерухоме майно:- земельну ділянку загальною площею 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за цією ж адресою, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060;

-заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо земельної ділянки площею: 0,0867 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :13:006:0002 та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами та їх невжиття може призвести до ускладнення ефективного захисту або поновлення порушених прав позивача ОСОБА_1 у разі задоволення позову, за захистом яких він звернувся до суду.

Той факт, що 18 листопада 2024 року спірне нерухоме майно було відчужене відповідачкою іншій особі, не перешкоджає вирішенню питання про вжиття заходів забезпечення позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 травня 2023 року у справі № 641/68/21.

Застосовуючи такі заходи забезпечення позову, колегія суддів враховує, що законодавством збалансовані права як особи, яка ініціює питання про забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовані (враховуючи можливість використання правового механізму зустрічного забезпечення та відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову - ст. 154, 159 ЦПК України).

Разом із тим, з огляду на застосування вищевказаних заходів забезпечення позову колегія суддів вважає зайвим та недоцільним забезпечення позову шляхом заборони відчужувати та вчиняти будь-які інші дії із розпорядження спірним нерухомим майном.

Також колегія суддів не вбачає підстав забезпечення позову шляхом заборони вимагати та проводити виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки такій захід забезпечення є неспівмірним із позовними вимогами ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Керуючись ст. 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Бондар Юлією Олександрівною, задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на земельну ділянку загальною площею 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060.

Заборонити уповноваженим на державну реєстрацію прав на нерухоме майно особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо речових прав на земельну ділянку загальною площею 0,0867 га, кадастровий номер: :13:006:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48060.

В задоволенні іншої частини заяви про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту в порядку і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 14 січня 2025 року