ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1404/25 Справа № 188/2581/23 Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2023 року представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 було подано заявку на отримання кредиту 10.07.2021 року з використанням сервісу online- кредитування. Таким чином ОСОБА_1 був укладений договір кредитної лінії № 4 від 10.07.2021 року з ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс» та відповідачу були перераховані кредитні кошти в сумі 10000 грн., договір було укладено на 7 днів, проте відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання.

05.09.2022 року ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ "Діджи Фінанс" уклали договір факторингу №556/ФК-22, за яким до ТОВ "Діджи Фінанс" перейшло право вимоги, зокрема за договором № 4 від 10.07.2021 року.

Просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 4 від 10.07.2021 року в розмірі 37080 грн., судовий збір 2684 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" заборгованість за кредитним договором №4 від 10.07.2021 року у розмірі 37080 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3000грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Стягнути з ТОВ «Діджи Фінанс» на його користь понесені судові витрати, що складаються з витрат на професійну правову допомогу, понесених в суді першої інстанції у сумі 3 000 гривень, а також витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, а саме: 1500 гривень - витрати на професійну правову допомогу та 4026 гривень - витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав мотивованої оцінки його доводам про те, що ТОВ «Діджи Фінанс» не надав доказів підписання ним та ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» договору кредитної лінії № 25765 від 02.06.2021 року, спеціальних умов № 4 від 10.07.2021 року до договору кредитної лінії, додаткової угоди від 11.07.2021 року про зміну умов договору № 4 від 10.07.2021 року, додаткової угоди від 31.07.2021 року про зміну умов договору № 4 від 10.07.2021 року, додаткової угоди від 29.08.2021 року про зміну умов договору № 4 від 10.07.2021 року. Також, надані позивачем вищезазначені документи не містять інформації про їх підписання ним з використанням одноразового ідентифікатора. Позивачем не було надано доказів, з яких можна було б установити, що відповідач пройшов ідентифікацію у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України "Про електронну комерцію" через номер телефону, який він сам нібито зазначив, позивачем не було надано доказів того, що ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» повідомляло його про всі умови кредитування (складові загальної вартості кредиту).

Крім того, до позовної заяви не було надано ні копії паспорта споживчого кредиту, графіку платежів, ні доказів ознайомлення його з ними, доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. Суд першої інстанції проігнорував той факт, що ТОВ «Діджи Фінанс» не надав до позовної заяви банківської виписки по рахунку.

Вказує, що розрахунок заборгованості (який є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б йому та суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти «позичальнику» в кредит) за договором не є належним доказом видачі та отримання кредиту, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами.

Позивач не надав належний реєстр боржників до договору про відступлення права вимоги (договору факторингу) від 05.09.2022 року № 556/ФК-22. У зв`язку з чим, не можна встановити факт переходу права грошової вимоги до нього за договором про споживчий кредит.

Також, суд першої інстанції не надав оцінки його доводам про те, що ТОВ «Діджи Фінанс» не надало доказів надання йому кредиту, зокрема, платіжного доручення/платіжної інструкції,

Отже, про наявність поданого позивачем інформаційного листа про зарахування коштів клієнтам з використанням платіжних карток № 095/02 він дізнався вже з рішення суду. Він не отримував даний документ від позивача, що є порушенням положень ч. 9 ст. 83 ЦПК України. В підсистемі «Електронний суд» також відсутня будь-яка інформація «реєстраційна картка» про надходження даного документу до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Діджи Фінанс» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Зокрема, з посиланням на доводи, аналогічні позовній заяві, зазначав, що договір кредитної лінії № 25765 від 02.06.2021; спеціальні умови № 4 до договору кредитної лінії № 25765 від 10.07.2021; додаткова угода від 17.07.2021 про зміну умов договору № 4 від 10.07.2021; додаткова угода від 31.07.2021 про зміну умов договору № 4 від 31.07.2021 та додаткова угода від 29.08.2021 про зміну умов договору № 4 від 10.07.2021 були підписані ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чим підтверджено укладання між ним та ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» таких правочинів, оскільки без здійснення входу на сайт кредитора https://cashberry.com.ua/ за допомогою логіну та пароля до особистого кабінету, внесення свої персональних даних, номера телефону, договори між сторонами не були б укладені, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

На підтвердження укладення правочину в електронній формі, позивач додав до позовної саме візуальну форму договору кредитної лінії № 25765 від 02.06.2021року; спеціальні умови № 4 до договору кредитної лінії № 25765 від 10.07.2021 року; додаткову угоду від 17.07.2021року про зміну умов договору № 4 від 10.07.2021року; додаткову угоду від 31.07.2021року про зміну умов договору № 4 від 31.07.2021року та додаткову угоду від 29.08.2021року про зміну умов договору № 4 від 10.07.2021року, з чіткою хронологією укладення останніх. В преамбулі візуальної форми зазначені: реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача, номер телефону відповідача, електронна пошта.

З огляду на матеріали справи, позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження укладення сторонами правочину в електронній формі. Будь-яких доказів на спростування укладення договору матеріали справи не містять

Отже, позивачем обґрунтовано розмір заборгованості за вказаним договором, тому позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань.

Договір факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована. При цьому необхідно зазначити, що зміна суб`єктного складу внаслідок укладення договору факторингу не впливає на зміну зобов`язань боржника та не порушує його права.

Позивач надав разом із позовом усі необхідні докази отримання професійної правничої допомоги по справі, що підтверджують співмірність та справедливість витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, часом, обсягом та ціною позову, а отже стягнення із відповідача витрат на професійну (правову) допомогу адвоката у розмірі 6 000,00 підлягали до задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 37080 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач надав достатньо доказів щодо укладення вищезазначеного договору та невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють договірні відносини між сторонами та визначають правові наслідки порушення зобов`язання у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, а також вказані обставини, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Такий висновок не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

При цьому, із системного аналізу положень зазначених вище положень закону вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем було подано заявку на отримання кредиту 10.07.2021 року з використанням сервісу online- кредитування.

Згідно п. 2.1кредитного договору кошти кредиту надаються кредитодавцем у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані позичальником кредитодавця з метою отримання кредиту. Позичальником договір був підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Втім, розділ «Реквізити та підписи сторін» містить лише дані позичальника ОСОБА_1 із зазначення номеру телефону та електронної пошти, однак не містить будь-яких доказів накладення електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора окрім зазначення «Електронний підпис» в графі відведеній для підпису сторони (а.с.9 зворот)

Позивачем також додано копію оферти пропозиції укласти електронний договір та копії додаткових угод до кредитного договору, які теж не містять доказів накладення електронного підпису, окрім надрукованих фраз про їх підписання електронним підписом та слова «підпис» у відповідній пустій графі (а. с. 11-12,13,14,15).

На зазначене місцевий суд уваги не звернув, незважаючи на заявлені доводи відповідачем про не підписання ним договору, та помилково вважав доведеним укладення договору про фінансовий кредит між ТОВ ФК «Інвест Фінанс» та відповідачем.

05.09.2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» був укладений договір факторингу № 556/ФК-22, за умовами якого клієнт відступив факторові за відповідну плату права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, зокрема і по кредитному договору №4 від 10.07.2021 року. Згідно копій долучених платіжних інструкцій, Фактор сплатив Клієнту суму фінансування за таке відступлення.

Відповідно до витягу з Додатку до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022, ОСОБА_1 включено до боржників за вказаним договором, а саме за кредитним договором № 4 від 10.07.2021 року, сума заборгованості за тілом складає 10 000 грн., сума заборгованості за відсотками становить 27080 грн., сума заборгованості разом - 37080 грн..

Крім того, на підтвердження надання кредиту відповідачу та зарахування на його банківську карту кредитних коштів в розмір 10000 грн. позивачем надано суду витяг з додатку №1 з інформаційного листа АТ «ПУМБ» в рамках співпраці з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» за договором про обслуговування операцій з переказу коштів з використанням платіжних карток від 01.10.2021 року №095/02. З наданого витягу вбачається, що АТ «ПУМБ» в рамках співпраці з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» здійснило ряд переказів з використанням платіжних карток, серед яких була трансакція 32, відповідно до якої на картковий рахунок НОМЕР_1 10 липня 2021 року о 11:06:14 було перераховано 10000 гривень.

З наданого позивачем витягу, ні з інших наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити, яке відношення даний переказ має до відповідача. Зокрема, неможливо встановити належність картки відповідачу чи зазначення ним такого номера картки під час оформлення заявки, як і відсутня будь-яка прив`язка даного переказу саме до цього кредитного договору.

Таким чином лист АТ «ПУМБ», згідно якого Банк в рамках співпраці з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» здійснив ряд переказів з використанням платіжних карток, серед яких була трансакція 32, відповідно до якої на картковий рахунок НОМЕР_1 10 липня 2021 року о 11:06:14 було перераховано 10000,00 гривень, не є належним доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 та свідчить лише про проведення Банком платежу в системі на підставі договору з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс».

Розрахунки заборгованості, на які посилався позивач у позові та у апеляційній скарзі і які досліджувалися судом першої інстанції, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки з зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документами, що створені самим позивачем та первісними кредиторами, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Доводи щодо перерахування коштів на платіжну карту позичальника є безпідставним, оскільки в матеріалах справи відсутні первинні документи, із яких вбачається зарахування коштів на рахунок відповідача, рух коштів на його рахунку, витрачання коштів та погашення заборгованості.

Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема про не доведеннямукладення договору про фінансовий кредит між ТОВ ФК «Інвест Фінанс» та відповідачем та первинного документу, який підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Свої вимоги позивач не довів належними і допустими доказами в повному обсязі. Не заявив клопотання про витребування судом відповідних доказів в банківських установах, хоча не був позбавлений такого права в суді першої інстанції. При поданні апеляційної скарги відповідні докази також не були надані позивачем.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалене без дотримання норм матеріального права та з неправильно встановленими обставинами справи, внаслідок чого таке рішення не є законним та відповідно до положень пунктів 2, 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, як і витрат на правову допомогу відсутні.

Щодо клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесену при розгляді справи судом першої та апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що відповідачем під час подання через систему «Електронний суд» відзиву на апеляційну скаргу заявлено клопотання про стягнення з позивача судових витрат, докази понесених витрат надані у відповідності до вимог ЦПК України до відзиву.

При визначенні витрат на правову допомогу слід врахувати, що у відповідності до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Тому за результатами розгляду справи між сторонами підлягають розподілу розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.

Отже, з відповідним клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 звернувся до суду у відзиві на позовну заяву, тобто до ухвалення судового рішення по справі. Судом першої інстанції позов задоволено у повному обсязі, тому з позивача на користь відповідача судові витрату у вигляді правничої допомоги не стягувалися.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги №1 від 16 липня 2024 року.

Також матеріали справи містять додаткову угоду №1 від 16.07.2024 року до договору про надання правової допомоги №1 від 16.07.2024 року, якою встановлено послугу складання відзиву на позовну заяву по справі № 188/2581/23, та за цією додатковою угодою сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги є фіксованою і становить 3000 грн., акт надання послуг №1 від 18.07.2024 року, квитанцію від 16 липня 2024 року про оплату послуг ОСОБА_1 у розмірі 3000 грн..

У апеляційній скарзі відповідач також просить стягнути правничу допомогу у розмірі 15000 грн., на підтвердження надає додаткову угоду №2 від 26.10.2024 року до договору про надання правової допомоги №1 від 16.07.2024 року, якою встановлено послугу складання апеляційної скарги на рішення від 02.10.2024 року по справі №188/2581/23, та за цією додатковою угодою сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги є фіксованою і становить 1500 грн., акт надання послуг №2 від 28.10.2024 року, квитанцію від 26 жовтня 2024 року про оплату послуг ОСОБА_1 у розмірі 1500 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

З урахуванням встановлених обставин та того, що справа не представляє ніякої складності, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви відповідача про стягнення з ТОВ «Діджи Фінанс» понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь відповідача 1 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції та 1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, то за приписами ч. 13. ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4026 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 37080 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2024 рокускасувати.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договоромвідмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 4026 грн. та витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи судом першої та апеляційної інстанціїу розмірі 2500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: