Номер провадження: 22-ц/813/1988/25
Справа № 508/505/24
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2024 року, постановлену Березівським районним судом Одеської області у складі: судді Римар І.А. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на виплати,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2024 року, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на виплати, визнано неподаним та повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що оскаржувана ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, в мотивувальній частині не зазначено жодної підстави для відмови у відкритті провадження, ухвала не відображає фактичних обставин справи. Суд фактично позбавив позивача права на захист своїх прав та законних інтересів.

Також, вказує, що у встановленні належного відповідача передусім зацікавлений позивач, залучення належного відповідача здійснюється лише за ініціативою позивача, суд не має права залучати іншого відповідача або співвідповідача. Визначення ж належних учасників справи вирішується в судовому процесі.

З цього приводу посилається на висновок Великої Палати Верхового суду від 25 січня 2024 року, справа 320/14843/23.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на виплати, суд із посиланням на вимоги ч. 3 ст. 185 ЦПК України виходив із того, що позивачем не були усунені недоліки, зазначені судом в ухвалах про залишення без руху від 04 липня 2024 року та від 16 липня 2024 року, у встановлений судом строк. Також суд виснував, що звернувшись із заявою про усунення недоліків, позивач не надав суду докази призначення відповідачу допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбовця, а також таких самих доказів щодо дружини загиблого відповідачки ОСОБА_2 , а позивач за таких умов взагалі не визначає у якості відповідача органи, які уповноважені на призначення таких виплат, за відсутності чого суд позбавлений можливості перевірити предметну підсудність даної справи.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст. 1, 3 ЦК України, ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно частин 1, 2 статті 185 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом 5 днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали.

Наслідком невиконання позивачем відповідно до ухвали суду у встановлений строк вимог, визначених статтями 175 і 177 цього Кодексу, несплати суму судового збору, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 185 ЦПК України є визначення судом такої позовної заяви неподаною і повернення її позивачеві.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 в особі свого представника Шуляка Р.В., 06 червня 2024 року подав до суду першої інстанції позовну заяву до відповідачки ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на виплати.

Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 10 червня 2024 року вказана справа передана за підсудністю до Березівського районного суду Одеської області.

04 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, якими зазначено, що позивачем до позовної заяви не надано документів, на які посилається у своїй заяві, зокрема, ухвали суду, про які зазначає у позові, а надані докази в копіях без зазначення знаходження оригіналів доказів та відповідного засвідчення; відсутні докази отримання відповідачем одноразової допомоги у зв`язку з загибеллю чоловіка військовослужбовця; не долучено доказів сплати судового збору; позовна заява взагалі не містить відомостей, передбачених пунктами 6, 7, 8, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, та позивачем не зазначено про таке.

10 липня 2024 року від позивача ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій, зокрема, зазначено, що судовий збір було сплачено при поданні позову у сумі 1211,20 грн 06 червня 2024 року (квитанція додається), і передавши справу за підсудністю іншому суду, суд не вправі вимагати сплати збору удруге; на виконання вимог п. 6, 7, 8, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зазначені необхідні відомості; відповідачка була стороною у справі про розірвання шлюбу із загиблим братом позивача, документи наявні у неї та в матеріалах справи № 494/973/23 в електронному вигляді системи «Електронний кабінет»; також позивачем вказано у додатках, які саме документи подаються.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 16 липня 2024 року строк для усунення недоліків продовжено на 10 днів з дня винесення ухвали, яка мотивована тим, що позивачем на усунення недоліків надано лише процесуальні документи, на які посилається, та сплату судового збору, однак доказів призначення відповідачу допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбовця не надав, також не зазначив орган, який призначив або виплатив вказану допомогу ОСОБА_2

19 липня 2024 року від позивача ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 надійшла заява про усунення недоліків та заява щодо уточнення позовних вимог з додатками, в якій позивачем сформульовані свої позовні вимоги та надане відповідне обгрунтування.

Натомість 30 липня 2024 року на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України постановлено оскаржувану ухвалу про те, що вважати неподаним та повернути позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що позивач втратила право на виплату, яка мотивована тим, що позивач не виконав вимоги суду, а саме: не надав доказів призначення відповідачу допомоги, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця, а надав лише лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 липня 2024 року, в якому вказано про те, що документи для призначення та виплати одноразової грошової допомоги за загиблого ОСОБА_1 направлені до ІНФОРМАЦІЯ_2 на дружину ОСОБА_2 , однак станом на 22 липня 2024 року рішення комісії Міністерства оборони України до ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходило. Зазначено, що будь-яких доказів того, що дружині ОСОБА_2 призначені виплати, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця станом на 30 липня 2024 року - суду не надано, а позивач взагалі не визначає у якості відповідачів органи, які уповноважені на призначення таких виплат, оскільки саме вони уповноваженні на прийняття таких рішень. За таких обставин, суд не вбачає можливості перевірити предметну підсудність даної справи (адміністративна чи цивільна), оскільки доказів будь-яких виплат та яким органом видано у позові та в уточненнях до нього не надано.

Переглядаючи ухвалу про повернення заяви заявнику за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує такі.

На стадії відкриття провадження у справі суд не вправі давати оцінку достатності доказів, їх належність та допустимість, відповідності чи невідповідності обраного позивачем способу захисту порушених прав, оскільки ці питання повинні вирішуватися судом при розгляді справи по суті.

Пунктом 4, 5 частини 3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викладати зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені під час попереднього розгляду справи.

Визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів суд вирішує під час підготовчого провадження на підстав і вимог ст. 189 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, зазначено, що у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову, що конкретно вимагає позивач, підставу позову: чим він обґрунтовує свої вимоги, і зміст вимоги, який спосіб захисту свого права він обрав. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних, і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов`язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

У ч. 1 ст. 81 ЦПК України йдеться про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено ч. 1, 10 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, на думку колегії суддів, є підстави вважати, що навіть неподання доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, не є підставою для залишення позовної заяви без руху, а також повернення позовної заяви.

Отже, вказана оцінка судом щодо ненадання доказів, визначення належних учасників справи має відбуватися не на стадії відкриття провадження у справі.

Так само, і щодо суб`єктного складу учасників процесу, то право їх визначення хоча і належить позивачу, проте таке також може бути усунуто у відповідній стадії цивільного процесу, яким є підготовче провадження.

Щодо вказівки суду про неможливість суду перевірити предмету підсудність даної справи (адміністративна чи цивільна) через ненадання позивачем доказів будь-яких виплат та яким саме органом, то таке визначається саме судом за критеріями суб`єктного складу та предмету позову з огляду на виниклі між сторонами спірні правовідносини. Крім того, порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції має наслідком відмову у відкритті провадження, а не повернення заяви позивачеві через не усунення її недоліків.

Аналіз зазначених вище дій суду свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Оскільки питання про можливість відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та порушення прав заявника на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Шуляка Руслана Валерійовича задовольнити.

Ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 14 січня 2025 року.

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко