Справа № 309/3982/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 січня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Собослоя Г.Г.,

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позов мотивувала тим, що сторони перебували в цивільному шлюбі з 2021 року. Під час спільного проживання у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які знаходяться на повному утриманні та вихованні позивачки. Посилаючись на те, що відповідач є фізично здоровою людиною, має пристойний заробіток, інших утриманців не має та відповідно до закону зобов`язаний утримувати своїх дітей, просила суд стягувати з нього щомісячно на утримання двох дітей по 5000 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду, до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Хустського районного суду від 19 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі по 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1211 грн. 20 коп. судового збору на користь держави.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив таке у апеляційному порядку. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у судовому засіданні він дійсно визнав позов у повному обсязі, однак через те, що позовну заяву йому було вручено майже перед засіданням і тому він до кінця з позовними вимогами не ознайомився, а тому на запитання суді чи визнає відповідач позов щодо сплати аліментів у розмірі 5000,00 грн, погодився, оскільки вважав, що це по 2500,00 грн на кожну дитину. Вказує на те, що не має стабільного доходу, можливості виїхати за кордон на заробітки, а відтак не має можливості (складно) сплачувати визначену судом суму. Посилаючись на зазначене та на норми ст.ст. 141, 182-184 СК України щодо стягнення аліментів, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з нього на утримання дітей по 2500,00 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, а тому дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Задовольняючи вимоги позову та визначаючи розмір аліментів в сумі по 5000 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог та погодився сплачувати аліменти на своїх дітей у розмірі по 5000,00 гривень щомісячно.

З такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Матеріалами справи встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка зареєстрована та проживає разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5, 7, 10, 12).

Відповідач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Діти сторін проживають разом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню дітей.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Так, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі по 5000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у суді першої інстанції апелянтом (відповідачем) визнано позов, зокрема, як вбачається з журналу судового засідання та прослуханого звукозапису судового засідання, на неодноразове запитання та уточнення головуючого судді Довжанина М.М. відповідач ОСОБА_1 погодився сплачувати аліменти у розмірі по 5000 грн. на кожну дитину.

Відтак, суд першої інстанції відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України правильно ухвалив рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Доводи апелянта про те, що у судовому засіданні він дійсно визнав позов у повному обсязі, однак через те, що позовну заяву йому було вручено майже перед засіданням і тому він до кінця з позовними вимогами не ознайомився, не відповідає дійсності, оскільки відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, позовну заяву йому вручено 03.09.2024 року (а.с.16).

Необхідність визначення розміру аліментів по 2500 грн. на кожну дитину з посиланням на те, що апелянт не має стабільного доходу та можливості виїхати за кордон на заробітки, а відтак не має можливості (складно) сплачувати визначену судом суму, не беруться до уваги, оскільки, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній в постанові від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц.

Крім цього, сам факт відсутності у одного з батьків можливості надавати певний розмір утримання своїй дитині не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при встановленні розміру аліментів. Така обставина не є підставою для звільнення батьків від обов`язку по утриманню дитини. Дана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відтак, рішення суду першої інстанції правильне по суті і для його зміни шляхом зменшення розміру присуджених аліментів до рівня, зазначеного відповідачем, апеляційний суд підстав не вбачає. Доводи апеляції правильності по суті та справедливості рішення суду в цій частині не спростовують.

Поза тим, апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України), а рішення суду першої інстанції містить певні упущення, які належить усунути.

Відповідно до приписів ст. 182 ч. 2, ст. 184 СК України, присуджуючи аліменти в твердій грошовій сумі (в тому числі, змінюючи розмір присуджених раніше аліментів) та маючи на увазі забезпечення інтересів дитини, суду поряд із визначенням конкретної твердої суми аліментів належить зазначити в рішенні про те, що ця сума не може бути меншою за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Ці вимоги закону судом не були виконані, в резолютивній частині рішення відповідні вказівки відсутні.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги результат виконання сторонами обов`язку доказування обставин, що мають значення в справі, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, доповнити другий абзац резолютивної частини рішення після слів і цифр «у твердій грошовій сумі по 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно,» словами і цифрами «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 серпня 2024 року і», а врешті на підставі ст. 375 цього Кодексу залишити рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду від 17 вересня 2024 року змінити, доповнивши другий абзац резолютивної частини рішення після слів і цифр «у твердій грошовій сумі по 5000 (п`ять тисячі) гривень щомісячно,» словами і цифрами «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 серпня 2024 року і», залишивши в іншій частині рішення суду без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 січня 2025 року.

Головуючий :

Судді: