ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/590/25 Справа № 197/1274/23 Суддя у 1-й інстанції - Шевченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді БондарЯ.М.

Суддів Корчистої О.І., Остапенко В.О.

сторони

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року, ухваленого суддею Шевченко О.В. в селище Широке Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні в матеріалах справи),

УСТАНОВИВ

У жовтні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 23.02.2010 станом на 17.09.2023 у розмірі 57 403,91 грн, з яких: 57 403,91 грн - заборгованість за тілом кредиту та 2 684 грн судовий збір.

В обґрунтуванні позову представник позивача зазначив, що між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг № б/н від 23.02.2010, згідно з яким відповідачу було відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом, який надалі було збільшено до 59 000 грн, надано у користування кредитну картку.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, не надавав своєчасно кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 17.09.2023 у нього виникла заборгованість у розмірі 57 403,91 грн.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

АТ КБ «Приватбанк», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неповне дослідження доказів, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позову та стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати по справі зі сплати судового збору в судах першої і апеляційної інстанцій.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідач не заперечував (заперечень на позов не подавав) та не спростував належними письмовими доказами факт укладення між ним та Банком договору від 23.02.2010, ознайомлення з умовами кредитування, отримання кредитних коштів, користування цими коштами. Вказує, що відповідно до наданих позивачем довідок про отриманні картки, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, на підставі укладеного Договору від 23.02.2010 відповідач отримав платіжний інструмент кредитну картку, строк дії 02/14, тип «Універсальна». На картковий рахунок 05.03.2010 було встановлено початковий кредитний ліміт 500 грн., який у подальшому збільшувався до 59 000 грн. та зворотно зменшувався до 0,00 грн. (11.03.2022). Окрім того, позичальнику після закінчення строку дії картки неодноразово було здійснено пере випуск карток, строк дії останньої картки 06/22. Вказує, що перевипуск платіжних карток у подальшому, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідач користувався усіма отриманими кредитними коштами за отриманими картками, знімав кошти через банкомат, розраховувався карткою за покупки в торгових точках, здійснював переводи коштів на іншу кредитну картку через термінали самообслуговування та інше, що підтверджує факт отримання кредитних карт та їх використання, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суду не надано доказів продовження строку дії першої картки, строк дії, якої закінчився 02/14, оскільки цей висновок не відповідає дійсним обставинам справи та наданим суду письмовим доказам, наведеним вище. Вказує, що надані позивачем первинні бухгалтерські документи виписка за картрахунком, розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі і їх неприйняття судом в якості доказів є порушенням норм ст.ст.76-80 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, з огляду на таке.

Суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позовних вимог, виходив з їх недоведеності належними та допустимими доказами.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що копії розрахунку заборгованості, виписки за договором б/н за період з 23.02.2010 по 22.09.2023, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідки про надані кредитні картки, заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, тарифів, не відповідають вказаним вимогам п. 5.26 ДСТУ 4163:2020, оскільки не містять відповідних реквізитів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії., тобто є недопустимими доказами.

Суд встановив, що станом на 28.02.2014, заборгованість за Договором складається з:

539,48 грн залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 87,63 грн загальний залишок заборгованості за відсотками. Після 28.02.2014 відповідачем позивачу було сплачено кошти, які значно перевищують вказану заборгованість, тому борг за Договором погашений. Суми, які начебто відповідач отримав від позивача після 28.02.2014, не є сумами, які отримані на підставі Договору.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте, суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

У спорі, пов`язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог до позовної заяви суду надано наступні докази: розрахунок заборгованості відповідача за договором № б/н від 23.02.2010 (а.с.4-24); виписка по картковому рахунку за зазначеним договором за період 23.02.2010-22.09.2023 (а.с.25-56); довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , якою підтверджено встановлення кредитних лімітів та їх збільшення, починаючи від 500 грн. до 59 000 грн. (а.с.57); довідка про видані ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 23.02.2010 п`яти кредитних карток, зокрема перша кредитна картка Універсальна №768552, яка видана 23.02.2010 зі строком дії 02/14, друга кредитна картка Універсальна з фото, видана 10.02.2014 зі строком дії картки 02/18, третя та четверта картки Універсальна, видані 20.09.2017,зі строком дої до 09/21 та остання картка Універсальна GOLD, видана 11.09.2018, зі строком дії -06/22 (58); заява про надання банківських послуг від 23.02.2010, яка особисто підписана відповідачем, та в якій зокрема сторонами узгоджена базова процентна ставка по кредитному ліміту на час укладення договору 2,5% на місяць з розрахунку 360 днів у році (а.с.59); Заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 06.02.2021, яка особисто підписана позичальником електронним підписом, якою обумовлені умови кредитування (60-73); Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.74-79); ксерокопія паспорта позичальника (а.с.84-85).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги.

Наведені вище, надані позивачем докази підтверджують приєднання відповідача до умов договору в розумінні положень статті 634 ЦК України, оскільки, підписавши Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, відповідач особисто ознайомився з запропонованими йому умовами кредитування, тобто був обізнаний з умовами на яких отримав наданий позивачем кредит, а отже банк має право вимагати від позичальника виконання умов договору і в частині сплати відсотків за користування кредитними коштами.

У позові банк просив стягнути тіло кредиту у розмірі 57 403,91 грн. станом на 17.09.2023, питання про стягнення процентів за користування кредитними коштами не ставилося, а відтак, враховуючи доведеність Банком заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Висновок суду першої інстанції про те, що копії розрахунку заборгованості, виписки за договором б/н за період з 23.02.2010 по 22.09.2023, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідки про надані кредитні картки, заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, тарифів є недопустимими доказами, оскільки вони не відповідають вимогам п.5.27 ДСТУ 4163:2020, та як не містять відповідних реквізитів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії, колегія суддів вважає невірним та не погоджується з ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 у п.65 викладено наступний правовий висновок: «Велика Палата Верховного Суду також відхиляє як необґрунтований аргумент третьої особи щодо неналежного (з порушенням пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 7 квітня 2003 року №55 ДСТУ 4163-2003) засвідчення ДП «Сетам» і державним виконавцем документів, доданих до відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги. Вимоги до процесуальних документів і додатків до них визначає процесуальний закон, а не Національний стандарт України, затверджений Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики. Правила проставлення відмітки про засвідчення копії документа, визначені у пункті 5.27 ДСТУ 4163-2003, не поширюються на засвідчення копій документів, які учасники справи подають до суду».

За наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню на заявлену у позові суму 57 403,91 грн.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вище обставини справи чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивач, при зверненні до суду сплатив суму судового збору у розмірі 2684,00 грн., а при подачі апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 4026,00 грн., що разом складає 6 710 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року скасувати, ухвалити у нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (рах № НОМЕР_1 , , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 23.02.2010 року станом на 17.09.2023 у розмірі 57 403,91 грн. (п`ятдесят сім тисяч чотириста три гривні 91 копійку), яка складається з заборгованості за тілом кредиту у зазначеній сумі та витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в загальному розмірі 6 710,00 грн. (шість тисяч сімсот десять гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: