ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22вк/821/1/25 Справа № 24/07-2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 р. м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

судді Фетісової Т.Л.

секретар Івануса А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Фортеця», ухваленого у складі третейського судді Ткаченко А.О., від 06.09.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

13.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до Черкаського апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на виконання вказаного рішення постійно діючого третейського суду при ВГО «Фортеця» від 06.09.2024, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 29900,00 доларів США та штрафні санкції у розмірі 616853,99 грн.

Заява обґрунтована тим, що боржник ОСОБА_2 добровільно рішення третейського суду від 06.09.2024 не виконує, у зв`язку з чим слід видати виконавчий лист на примусове виконання такого рішення.

Від заявника ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд вказаної заяви у його відсутність.

03.01.2025 від представника ОСОБА_2 адвоката Капітоненка А.Ю. до апеляційного суду надійшло заперечення на заяву про видачу виконавчого листа в якому він просив апеляційний суд відмовити у задоволенні її вимог з підстав того, що боржник ОСОБА_2 не є резидентом України та в силу приписів п.12 ч.1 ст.6 ЗУ «Про третейські суди» дана справа є непідвідомчою третейському суду, тому у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.486 ЦПК України суд має відмовити у видачі даного виконавчого листа.

Указує, що 19.08.2022 ОСОБА_2 виїхав до Норвегії, рятуючись від військових дій в Україні, та з того часу там постійно проживає з сім`єю згідно дозволів на отримання колективного захисту на 2022 2024 роки, видів на проживання 2022 -2025 роки, інформації з національного реєстру жителів Норвегії, податкових декларацій за 2022, 2023 роки.

Надавши оцінку заяві стягувача у справі про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду та наданим запереченням представника боржника в судовому засіданні, дослідивши наявні докази, слід зробити такі висновки.

При судовому розгляді встановлено, що рішенням постійно діючого третейського суду при ВГО «Фортеця» від 06.09.2024 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 29900,00 доларів США та штрафні санкції у розмірі 616853,99 грн.

У зв`язку з невиконанням боржником добровільно вказаного рішення третейського суду, позивач ОСОБА_1 звернувся до Черкаського апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду.

Вказане питання має таку правову регламентацію.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦПК України справи щодо оскарження рішень третейських судів, оспорювання рішень міжнародних комерційних арбітражів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом (за місцезнаходженням арбітражу).

Згідно з частиною 2 статті 483 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду подається до апеляційного суду за місцем проведення третейського розгляду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом.

Статтею 55 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що рішення третейського суду виконуються зобов`язаною стороною добровільно, в порядку та строки, що встановлені в рішенні. Якщо в рішенні строк його виконання не встановлений, рішення підлягає негайному виконанню.

У даному випадку матеріали справи не містять доказів про виконання зобов`язаною стороною рішення постійно діючого третейського суду при ВГО «Фортеця» від 06.09.2024. Після ухвалення вказаного рішення третейського суду позивач ОСОБА_1 в строки, встановлені ст.483 ЦПК України, звернувся до апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання цього рішення.

За приписами частини 3 статті 485 ЦПК України, при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 486 цього Кодексу.

Статтею 486 ЦПК України, яка узгоджується з положеннями частини 6 статті 56 ЗУ «Про третейські суди» (порядок видачі виконавчого документу), визначено, що суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: 1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом; 2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними; 4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 5) третейська угода визнана не дійсною; 6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом; 8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу; 9) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

У цій справі судом не встановлено існування вказаних вище підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при ВГО «Фортеця» від 06.09.2024, визначених ст. 486 ЦПК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи представника ОСОБА_2 адвоката Капітоненка А.Ю., викладені в запереченні, стосовно того, що боржник є нерезидентом щодо України, що виключає підвідомчість справи третейському суду згідно п.12 ч.1 ст.6 ЗУ «Про третейські суди», з урахуванням такого.

З аналізу податкового законодавства України вбачається, що резидентом є, зокрема, фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

При цьому критеріями для визначення резидентства є: місце проживання або постійне місце проживання; місце знаходження центру життєвих інтересів (місце постійного проживання членів сім`ї або реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності); час перебування на території країни не менше 183 календарних днів; громадянство; місце сплати податків та реалізації права на працю.

З наданих представником боржника доказів вбачається, що він виїхав до Норвегії тимчасово, рятуючись від військових дій, та має дозвіл саме на тимчасове (обмежене строком) проживання.

Проаналізувавши вищевказане, можна прийти до висновку про те, що фізична особа, яка має місце проживання також за кордоном резидент України, якщо в Україні має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів). Визначають центр життєвих інтересів фізичної особи за місцем постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

За обставин цієї справи боржник ОСОБА_2 має постійне зареєстроване місце проживання в Україні в АДРЕСА_1 та на час розгляду справи така реєстрація припинена не була.

Також з даних, що є загальнодоступними, вбачається що ОСОБА_2 є співзасновником, кінцевим бенефіціарним співвласником та уповноваженою особою ТОВ «Гриббуз», юридична адреса: Черкаська область, Черкаський район, с. Бузуків, вул. Шевченка. Станом на 08.01.2025 року дана юридична особа є зареєстрованою та знаходиться на обліку в податкових органах.

Також стороною боржника не надано жодних судових рішень, зокрема, про встановлення факту про встановлення факту набуття статусу громадянина України нерезидента, визначеного в порядку розгляду справ окремого провадження, у якому суд мав би достовірно констатувати такий факт, оскільки громадяни України апріорі вважаються податковими резидентами своєї держави, проте громадянство не є основною ознакою, за якою визначають резиденство. У таких випадках суди досліджують місце проживання особи і її тісні економічні зв`язки. Для цього потрібно подати докази, а саме місце роботи, прописка, місце реєстрації майна, реєстрація та ведення підприємницької діяльності тощо.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином сукупності наданих представником боржника доказів недостатньо для висновку про те, що він щодо України втратив податкове резиденство, адже реєстрація його місця постійного проживання в Україні не припинена, особа є співвласником діючого ТОВ та в іноземній країні боржник лише має дозвіл на тимчасове проживання, рішень судів про встановлення фактів щодо набуття статусу нерезидента України з даного приводу також надано не було.

Також не можна погодитися з посиланнями представника боржника на практику ВС у справах №824/25/23 постанова від 14.09.2024, №824/29/23 постанова від 10.08.2024, адже в зазначених справах ВС надавав правову оцінку лише загальним нормам процесуального закону щодо перешкод для видачі виконавчого листа на виконання рішення третейського суду.

Слід відхилити посилання представника боржника на постанову ВС від 19.08.2021 у справі №725/1175/17, адже там висновки зроблено щодо застосування приписів Митного Кодексу України, що у цій справі не мало місця.

Таким чином наявні правові підстави для видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при ВГО «Фортеця» від 06.09.2024.

Згідно частини 1 статті 487 ЦПК України за результатами розгляду заяви суд постановляє ухвалу про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Крім того, главою 4 Розділу ІХ ЦПК України, яка регламентує порядок розгляду заяв про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішень третейських судів, не регламентовано питання розподілу судових витрат між сторонами третейського розгляду, зокрема, судового збору за подання заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Однак положеннями ч.1 ст.487 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду суд постановляє ухвалу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.

Аналіз положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що судові витрати за подання до суду заяви про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду можуть розподілятися між сторонами третейського розгляду в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України. Однак боржник ОСОБА_2 надав суду відомості про те, що він є інвалідом ІІ групи, що звільняє його від сплати судового збору за розгляд даної справі.

З огляду на викладене, витрати заявника по оплаті судового збору за розгляд судом цієї заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду слід компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, визначеному законодавством України.

Керуючись статтями 483, 484, 485, 486, 487 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

заяву ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду задовольнити.

Видати ОСОБА_1 виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Фортеця» від 06.09.2024 у третейській справі №24/07-2024 про стягнення з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , борг в розмірі 29900 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот) доларів США та штрафні санкції у розмірі 616854 грн. 99 коп. (шістсот шістнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят три грн. дев`яносто дев`ять коп.).

Витрати по сплаті судового збору за розгляд даної справи компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку ,встановленому чинним законодавством України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її постановлення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 10.01.2025.

Суддя Т.Л. Фетісова