ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1206/25 Справа № 214/1321/23 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 214/1321/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Попов Євген Васильович, та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Колесніченко Інна Володимирівна, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Сіденко С.І. у м. Кривому розі Дніпропетровської області,та повне судове рішення складено 25 вересня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка, та усунення від права на спадкування за законом.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким позивач ОСОБА_1 , у період часу з 31 рудня 2013 року, проживала однією сім`єю як чоловік та дружина.

Під час спільного проживання вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет та піклувалися один про одного, вели спільне господарство, проводили ремонт в її та ОСОБА_4 квартирах, відпочивали у м. Бердянську. Також спільно планували сімейний бюджет, оформляли нерухомість, відмічали свята та за спільні кошти придбавали ліки та медичні препарати, які були необхідні для ОСОБА_4 після отриманої ним травми, оплачували житлово-комунальні послуги.

Будь хто інший за час спільного проживання позивача та ОСОБА_4 не надавав як фізичної, так і матеріальної допомоги останньому і не проявляв спілкувань з ним.

За час життя ОСОБА_4 працював на шахтах та мав професію підземного проходчика, що завдало шкоди його здоров`я та самопочуттю, тому за час спільного проживання вони витрачали спільні кошти на підтримку його здоров`я, як і після отриманої ним у 1999 році травми.

У травні 2019 року позивач перебувала у м. Києві у свого сина, однак з 10 травня ОСОБА_4 перестав їй телефонувати та відповідати на її дзвінки, а коли приїхала додому, то виявила його 12 травня 2019 року у нерухомому стані з потребою невідкладної медичної допомоги. Після чого позивач викликала швидку допомогу та супроводжувала ОСОБА_4 до медичного закладу. У ході стаціонарного лікування з 12 травня 2019 року по 19 травня 2019 року було виявлено перенесений ОСОБА_4 інфаркт мозку, весь цей час перебування його у лікарні виключно вона одна піклувалася про нього.

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 07.30 год. ОСОБА_5 помер.

Організацією поховань ОСОБА_4 займалася також позивач, без допомоги найближчих родичів померлого.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , заповіт ним за життя не складався.

Із заявами про прийняття спадщини звернулась вона, відповідачка, як донька спадкодавця та третя особа ОСОБА_3 , як сестра спадкодавця.

У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю рішення суду про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та виникнення спору між спадкоємцями за законом щодо кола осіб, які мають право на спадкування.

Позивач вважає, що відповідачка має бути усунена від права на спадкування, оскільки вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який в різні періоди свого життя через тяжку хворобу та фактичне каліцтво перебував у безпорадному стані.

На підставі наведеного вище позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю її з ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 як чоловіка та дружини у період з 31 грудня 2013 року по 19 травня 2019 року та усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , посилаючись на необхідність прийняття спадщини після смерті останнього та спір з цього приводу між спадкоємцями.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2024 року позов задоволено частково, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) разом із ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як дружини та чоловіка з 31 грудня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 грн.

Додатковим рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року сторони звільнено від обов`язку сплачувати одна одній судові витрати в частині витрат на правничу допомогу у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка, та усунення від права на спадкування за законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Попов Є.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачки про усунення від права на спадкування за законом та ухвалити в цій частині нове рішення по справі про задоволення вказаних позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до норм чинного законодавства України законодавцем чітко визначені підстави усунення від права на спадкування (ст. 1224 Цивільного кодексу України). Відповідно норми права визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Апелянт зазначає, що матеріалами цивільної справи чітко встановлено, який був стан здоров`я ОСОБА_4 , його вік та наслідки отриманої травми коли він працював на шахті.

Зазначає, що відповідач не надала доказів того, що за весь період життя ОСОБА_4 та спільного життя з ОСОБА_1 , вона будь яким чином будь що робила чи допомагала батьку по життю.

Відповідачем по справі, при наданні своїх пояснень та відповідей в судовому засіданні в суді першої інстанції, на питання сторони позивача не були наведені будь які фактичні обставини та документальне підтвердження спілкування з батьком, допомоги батьку, участі в лікування батьку, допомоги як чоловіку похилого віку та будь яких дій які чітко визначені та встановлені в норми права, а саме час. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції навів свій висновок стосовно ухилення особи від надання допомоги спадкодавцем, яка повинна бути та характеризується умисною формою вини. Та навів, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів. З даним висновком сторона позивача категорична не згодна, оскільки представник позивача намагався вияснити дії відповідача по відношенню по спілкуванню з батьком, але нажаль будь яких доказів спілкування не отримав, що і характеризується відповідно дії відповідача, проте суд першої інстанції неповно з`ясував дані обставини, що мають значення для справи та навів помилковий висновок.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про усунення відповідача від права на спадкування за законом - залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Колесніченко І.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка та ухвалити в цій частині нове рішення по справі про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність факту спільного проживання позивача та ОСОБА_4 та наявність між ними спільного побуту та взаємних прав та обов`язків на підставі пояснень свідків ОСОБА_6 - рідної сестри позивачки та ОСОБА_7 - близької подруги позивачки. При цьому судом взагалі не прийнято до уваги пояснення свідків ОСОБА_8 - голови ЖБК «Рассвет 13», сусідів померлого - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та його рідної сестри ОСОБА_3 , які пояснили, що ОСОБА_4 в спірній період часу проживав виклично сам за зареєстрованим місцем проживання, виносив сміття, ходив за машиною, готував сам собі їжу, позивача разом з ОСОБА_4 вони не бачили, жіночих речей в квартирі померлого не бачили та пояснили, що ОСОБА_4 за своїм характером та поведінкою завжди сторонився жінок та намагався уникнути з ними спілкування.

Апелянт посилається на те, що до Акту про спільне проживання за підписами мешканців будинку АДРЕСА_3 , який засвідчений майстром та начальником дільниці ТОВ «Житлосервіс-КР», слід ставитись критично, оскільки жоден із мешканців вказаного будинку, які зазначені в акті, не були допитані в якості свідків та особисто під присягу не підтвердив обставини, які зазначались в Акті.

Крім того апелянт вказує на те, що один тільки Акт надання послуг № 19000/1004 від 20 квітня 2019 року, та Акт передачі-прийняття товару № 19000/1004 від 20 квітня 2019 року, не свідчить про ведення спільного господарства ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 з 31 грудня 2013 року по 19 травня 2019 року.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, щ ОСОБА_4 в спірний період, а саме з 22 лютого 2013 року по 26 листопада 2018 року, перебував на соціальному обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома № 3 Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг у Саксанському районі) про що свідчить лист № 03-16/02-06 від 26 листопада 2020 року.

Відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача не надходив.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу позивача, який подано представником відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Попов Є.В., підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Колесніченко І.В., підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 (а. с.10).

Постановою приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю рішення суду про встановлення факту проживання за спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та з причини виникнення спору між спадкоємцями за законом щодо кола осіб, які мають право на спадкування (а.с.52).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка, позивач посилалась на те, що у період часу з 31 рудня 2013 року, вона проживала однією сім`єю як чоловік та дружина з ОСОБА_4 . Зазначала, що під час спільного проживання вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет та піклувалися один про одного, вели спільне господарство, проводили ремонт в її та ОСОБА_4 квартирах, відпочивали у м. Бердянську. Також спільно планували сімейний бюджет, оформляли нерухомість, відмічали свята та за спільні кошти придбавали ліки та медичні препарати, які були необхідні для ОСОБА_4 після отриманої ним травми, оплачували житлово-комунальні послуги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка, суд посилався на доведеність позивачем вказаних позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

В якості доказу факту ведення спільного господарства позивачем та померлим ОСОБА_4 суд вважав копію акту передачі-приймання від 20 квітня 2019 року за фактом придбання позивачем жалюзі та копією акту надання послуг з монтажу жалюзі ФОМ ОСОБА_12 20 квітня 2019 року за адресою: АДРЕСА_4 в яких за підписом позивача ОСОБА_1 , мається посилання на договір № 19000/1004 від 10 квітня 2019 року. (а. с. 22, 23)

Разом з тим вказані докази, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не є достатніми доказами ведення спільного господарства ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 з 31 грудня 2013 року по 19 травня 2019 року, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги представника відповідача в цій частині заслуговують на увагу.

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про доведеність факту спільного проживання позивача та ОСОБА_4 та наявність між ними спільного побуту та взаємних прав та обов`язків на підставі пояснень свідків ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою позивачки та ОСОБА_7 , яка є близькою подругою позивачки, оскільки в їх поясненнях існує особиста зацікавленість у підтвердженні фактів, які потрібні позивачу.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_8 - голови ЖБК «Рассвет 13», сусідів померлого - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та його сестри ОСОБА_3 , які пояснили, що ОСОБА_4 в спірній період часу проживав виклично сам за зареєстрованим місцем проживання, виносив сміття, ходив за машиною, готував сам собі їжу, позивача разом з ОСОБА_4 вони не бачили, жіночих речей в квартирі померлого не бачили та пояснили, що ОСОБА_4 за своїм характером та поведінкою завжди сторонився жінок та намагався уникнути з ними спілкування.

Інші належні письмові докази, які б підтверджували доводи позивача щодо обставин спільного проживання з ОСОБА_4 , ведення ними спільного господарства в спірний період, наявності спільного бюджету і побуту відсутні. Стверджуючи про проживання із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу як сім`я, позивач не надала доказів про спільне придбання предметів побуту, щоденного вжитку, створення та використання спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, а тому, на думку колегії суддів, позивач, не довела належними та допустимими доказами факт проживання разом з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в спірний період.

Суд першої інстанції встановив факт проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на підставі пояснень сторін, показань свідків ОСОБА_6 - рідної сестри позивачки та ОСОБА_7 - близької подруги позивачки, Акту надання послуг № 19000/1004 від 20 квітня 2019 року, Акту передачі-прийняття товару № 19000/1004 від 20 квітня 2019 року, та Акту про спільне проживання за підписами мешканців будинку АДРЕСА_3 , який засвідчений майстром та начальником дільниці ТОВ «Житлосервіс-КР», які спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків ОСОБА_8 - голови ЖБК «Рассвет 13», сусідів померлого - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та його рідної сестри ОСОБА_3 , тому такі докази не можна вважати повним, всебічним та об`єктивним встановленням цих обставин, сам факт спільного проживання без установлення обставин ведення спільного господарства, спільного побуту та спільного бюджету, не є достатньою підставою для встановлення судом факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Колесніченко І.В., підлягає задоволенню, оскаржене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог з тих підстав, що що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з померлим ОСОБА_4 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з 31 грудня 2013 року по 19 травня 2019 року.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції повністю узгоджується із сталою судовою практикою в подібних справах та правовими висновками викладеними, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 465/2583/21, провадження № 61-10638св23, від 09 жовтня 2024 року, справа № 753/11423/22, провадження № 61-2916св24.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про усунення від права на спадкування за законом, позивач посилалась на те, що будь хто інший, за час їх з ОСОБА_4 спільного проживання, не надавав як фізичної, так і матеріальної допомоги останньому і не проявляв спілкувань з ним. За час життя ОСОБА_4 працював на шахтах та мав професію підземного проходчика, що завдало шкоди його здоров`я та самопочуттю, тому за час спільного проживання вони витрачали спільні кошти на підтримку його здоров`я, як і після отриманої ним у 1999 році травми. У ході стаціонарного лікування з 12 травня 2019 року по 19 травня 2019 року було виявлено перенесений ОСОБА_4 інфаркт мозку, весь цей час перебування його у лікарні виключно вона одна піклувалася про нього. Організацією поховань ОСОБА_4 займалася також позивач, без допомоги найближчих родичів померлого.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про усунення від права на спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст. 1217 ЦК України).

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Частиною 1 ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до частини другої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (стаття 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Як убачається з наявних матеріалів справи, у такій відсутні докази, що до дня смерті спадкодавець ОСОБА_4 через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво перебував в безпорадному стані, а також докази того, що він потребував допомоги саме відповідача та звертався до нього про надання такої допомоги, а відповідач, маючи змогу надавати допомогу, ухилявся від її надання.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Попов Є.В., фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

З огляду на те, що суд помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка, рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задовленням апеляційної скарги відповідача, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 грн 40 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Попов Євген Васильович, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Колесніченко Інна Володимирівна, задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2024 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) разом із ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як дружини та чоловіка з 31 грудня 2013 року по 19 травня 2019 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: