Провадження № 2/369/121/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10.01.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі судового засідання Липченко О.С.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 01.06.2012 року він проживав із відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 22.11.2013 року вони зареєстрували шлюб, який 03.07.2020 було припинено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва за спільною заявою подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4 , щодо виховання якого між сторонами було укладено відповідний договір.

Позивач зазначає, що у період шлюбу була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Підставою для набуття права власності на квартиру є договір про участь у фонді фінансування будівництва, який був укладений між відповідачкою, як довірителем, та АТ «БТА Банк», як управителем, сума договору становила 566 370,00 грн. При цьому, позивач стверджує, що ним було внесено частину грошових коштів, у розмірі 283 185 грн. Кошти, які позивач вніс за квартиру були отримані ним в результаті продажу частини квартири, яка належала йому на праві приватної власності.

Таким чином, позивач вважає, що квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою є спільною сумісною власністю подружжя.

В ході розгляду позивач збільшив позовні вимоги, зазначивши, що в період шлюбу ними з відповідачкою було, також, придбано інше майно, зокрема: шкаф холодильний КАПРІ 0,7 СК МХП вартістю 23 000 грн., шкаф холодильний ШХ-1,0 (СМ110-S) Polair вартістю 23 000 грн., дві пічі конвекційні Apach AD46M ECO вартістю 23 000 грн. кожна, міксер планетарний frosty b-20 вартістю 20 000 грн., міксер планетарний frosty d-10 вартістю 20 000 грн. Відповідачка використовує вказане майно у своїй підприємницькій діяльності, однак придбане воно було за період перебування у шлюбі та за рахунок спільних коштів подружжя, а тому перераховане майно також є спільною сумісною власністю подружжя.

З врахуванням остаточної заяви про збільшення позовних вимог просив суд:

визнати факт проживання однією сім`єю в період з 01.06.2012 року по 23.11.2013 року;

визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя виділити у власність позивачу шкаф холодильний ШХ-1,0 (СМ110-S) Polair вартістю 23 000 грн., піч конвекційну Apach AD46M ECO вартістю 23 000 грн., міксер планетарний frosty b-20 вартістю 20 000 грн.;

в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя виділити у власність відповідачу шкаф холодильний КАПРІ 0,7 СК МХП вартістю 23 000 грн., піч конвекційну Apach AD46M ECO вартістю 23 000 грн., міксер планетарний frosty d-10 вартістю 20 000 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Ковальчук Л.М.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2020 року відкрито позовне провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.10.2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

17.02.2021 року надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач остаточно просив суд визнати факт проживання однією сім`єю в період з 01.06.2012 року по 23.11.2013 року; визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя виділити у власність позивачу шкаф холодильний ШХ-1,0 (СМ110-S) Polair вартістю 23 000 грн., піч конвекційну Apach AD46M ECO вартістю 23 000 грн., міксер планетарний frosty b-20 вартістю 20 000 грн.; в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя виділити у власність відповідачу шкаф холодильний КАПРІ 0,7 СК МХП вартістю 23 000 грн., піч конвекційну Apach AD46M ECO вартістю 23 000 грн., міксер планетарний frosty d-10 вартістю 20 000 грн.

15.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечення позовних вимог зазначили про те, що до моменту реєстрації шлюбу з позивачем вони зустрічались, однак не проживали разом як чоловік та дружина, не вели спільного господарства. Зазначає, що спірна квартира придбана нею за її особисті кошти до моменту реєстрації шлюбу, шляхом інвестування у будівництво, та наголошує на тому, що позивач не надав жодних доказів того, що він здійснював оплату за частку в квартирі або якимось іншим чином приймав участь у її купівлі. Звертає увагу, що з моменту продажу позивачем його квартири 07.06.2013 року до моменту укладення договору про інвестування коштів у будівництво від 09.09.2013 року пройшло більше ніж два місяці, а це тривалий строк, за який можна витратити кошти на будь-які інші цілі. Також, у відзиві відповідачка зазначає, що майно, яке позивач просить виділити кожному з подружжя в порядку поділу спільного сумісного майна є професійним обладнанням та використовується відповідачкою в кондитерському виробництві в процесі здійснення підприємницької діяльності та при цьому, воно не було придбано за спільні кошти подружжя, оскільки придбане за рахунок коштів, які були взяті в борг особисто відповідачкою на підставі договору позики. А тому, відповідачка, з врахуванням того, що дане майно використовується нею у професійній діяльності, просила суд залишити таке майно у неї, а позивачу присудити дійсну ринкову вартість цього майна.

18.04.2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якому позивач зазначив, що заперечення у відзиві жодним чином не спростовують обставини, викладені у позовній заяві. Звертає увагу на те, що договір позики на купівлі професійного обладнання не укладався та був вигаданий відповідачкою з метою уникнути поділу спільного сумісного майна, зазначає, що майно фізичної особи-підприємця, придбане у шлюбі вважається спільним сумісним майном та підлягає поділу між подружжям. На підтвердження факту спільного проживання до моменту укладення шлюбу зазначив про те, що влітку 2013 року вони з відповідачкою разом вже збирались придбати квартиру, за яку вносили завдаток, однак, пізніше прийняли рішення її не купувати та підшукувати іншу, таким чином вони разом знайшли спірну квартиру. На підтвердження факту спільного проживання позивач, також, посилається на фотокартки, електронне листування та покази свідків. Позовні вимоги підтримав повністю.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Розпорядженням №277 від 29.09.2023 року справу передано на повторний автоматизований розподіл справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Пінкевич Н.С.

Ухвалою від 04.10.2023 року справу прийнято до провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С.

23.11.2023 року та 20.02.2024 року судом допитано у якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9

20.02.2024 року позивачем заявлено клопотання про призначення судово-технічної експертизи на вирішення якої поставити питання щодо обставин та часу складання розписки ОСОБА_2 про отримання у ОСОБА_9 грошових коштів у сумі 135 000 грн.

07.03.2024 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у задоволенні клопотання позивача відмовлено у зв`язку з його необґрунтованістю.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову та просила відмовити.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності та покази свідків суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Судом встановлено, що 22 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб.

У період спільного проживання у подружжя народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03.07.2020 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано за спільною заявою подружжя (справа №760/12595/20).

Щодо визначення порядку участі у вихованні та утриманні дитини між позивачем та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір від 21.05.2020 року.

При вирішенні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання, суд враховує надані покази свідка ОСОБА_1 , який детально надав пояснення щодо їх знайомства, розвитку стосунків, початок спільного проживання з червня 2012 року, необхідність та бажання молодої родини мати окреме житло, його пошук.

Дані покази узгоджуються як з показами свідка ОСОБА_8 (мати позивача), так і свідка ОСОБА_6 (батько відповідачки), а саме щодо наявності відносин, почуттів, спільного проживання, то в одних батьків, то в інших. Крім того, покази свідків узгоджуються і з іншими матеріалами справи щодо одночасного продажу квартири, частка якої належала позивачу.

Натомість відповідачка ОСОБА_2 не спростувала докази відповідача, обмежилась лише запереченням цього факту. Відсутні пояснення того, якщо вона не проживала з позивачем, навіщо та за яких обставин, з якою метою було придбано квартиру на передодні весілля.

З матеріалів справи вбачається, що 09.09.2013 року між ПАТ «БТА БАНК», як управителем, та ОСОБА_10 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_11 ), як довірителем, було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва №390/1 ФФБ, відповідно до п. 1.6 якого за довірителем закріплюється об`єкт інвестування - двокімнатна квартира за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,3 кв.м.

Відповідно до довідки №138 від 05.11.2013 року про проведення остаточного розрахунку учасника фонду фінансування вбачається, що ОСОБА_10 здійснила повну оплату закріпленого за нею об`єкту будівництва, якому відповідно до рішення виконавчого комітету від 30.01.2009 року №18 присвоєно адресу: АДРЕСА_3 .

Згідно письмової розписка вбачається, що ОСОБА_10 передала в рахунок оплати за квартиру грошові кошти у розмірі 633 690 грн.

За відповідачкою 17.01.2014 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 08.12.2021 року, с. № 531/295/19, дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як зазначено у вищевказаному правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, пояснень свідків, суд приходить до висновку про те, що позивач та відповідачка проживали у шлюбі без реєстрації шлюбу та з метою покращення житлових умов спільно придбали спірну квартиру.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 27.06.2013 року позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири продав належну йому частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 за ціною 554 400 грн.

В свою чергу, відповідачка жодних доказів на підтвердження наявності грошових коштів на придбання квартири до матеріалів справи не надала. Разом з цим, позивач визнає за позивачкою участь у купівлі частки квартири, а тому вказана обставина доказуванню не підлягає.

Допитані в судовому засіданні свідки, також, підтвердили, що позивач та відповідач до реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, вели спільний бюджет та приймали спільні рішення щодо покращення житлових умов, а отже, в такому випадку реєстрація права власності на квартиру лише за відповідачкою не припиняє права спільної сумісної власності на таке майно.

Що стосується поділу побутової техніки, яка є предметом спору в даній справі, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Відповідачка зазначила, що є фізичною особою-підприємцем та використовує спірну техніку у власній підприємницькій діяльності для приготування кондитерських виробів. Вказану техніку вона придбала в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, проте, за рахунок коштів, які отримала в борг, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою та поясненнями свідків.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дійшли спільної згоди щодо вартості майна на момент розгляду справи, позивач не надав доказів дійсної ринкової вартості майна та не спростував доводів відповідачки про те, що дане спірне майно було придбане за кошти, які вона брала в борг, не довів обставин і часу придбання майна, а тому в даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають через недоведеність.

Щодо позовної вимоги про визнання спірної квартири спільним сумісним майном квартири, суд з урахуванням усталеної судової практики зазначає, що підтвердження вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Враховуючи наведене зазначена вимога не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року, ).

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст.180, 182, 184, 192 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна подружжя задоволити частково.

Визнати факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю в період з 01.06.2012 року по 22.11.2013 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 10 січня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ