Справа № 602/1134/24
Провадження № 2/602/80/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" січня 2025 р. м. Ланівці Лановецький районний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Наумчука В.А.,

за участю:

секретаря с/з Майхрук Н.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (далі - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» або Товариство, або позивач) через свого представника Пилипчук А.С. через підсистему «Електронний суд`звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі позичальник або відповідач), у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 09.02.2024 між Товариством та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 15 000,00 грн строком на 140 днів.

Відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з чим станом на 27.06.2024 утворилась заборгованість у розмірі 42 000,00 гривень, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15 000,00 грн, по процентам в розмірі 21 000,00 грн, комісії 2 250,00 грн, неустойки 3750,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Також разом із заборгованістю за договором позики позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 гривень.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, у встановлений строк відзив до суду не подав.

Ухвалою суду від 05.12.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 07 січня 2024 року.

Представник позивача ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві просить розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що 09.02.2024 звернувся до Товариства через Інтернет для отримання кредиту, за допомогою одноразового ідентифікатора підписав заявку до кредитного договору та отримав кредитні кошти в розмірі 15000,00 грн. Кредит не повернув і жодних платежів на виконання кредитного договору не здійснював. Також пояснив, що мав намір взяти кредит на 14 днів, про що вказував у заявці на отримання кредиту, а не на 140 днів, як зазначено у доданому до позовної заяви кредитному договорі. Вважає, що позивач приховав від нього істотні умови договору, зокрема, щодо строку кредитування, сплати комісії, а відтак цей кредитний договір містить несправедливі умови. Розрахунок суми боргу, доданий до позовної заяви не відповідає вимогам законодавства, зокрема Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Нарахування позивачем неустойки за невиконання зобов`язання суперечить п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Умови кредитного договору щодо сплати комісії є несправедливими в силу положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На думку відповідача позовні вимоги є підставними в частині стягнення суми основного боргу в сумі 15000 грн та сплати процентів за користування кредитом у період 14 днів, які мають розраховуватися на підставі денної процентної ставки (0,82%), і становити суму в розмірі 1722 грн. У цій частині (стягнення 15000 грн основного боргу та1722 грн нарахованих процентів) позов визнає. Решту позовних вимог вважає безпідставними і просить відмовити у їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідив та оцінив матеріали справи, докази, які у них містяться, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини, та дійшов наступних висновків.

09 лютого 2024 року ОСОБА_1 дистанційно, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, а саме: шляхом надсилання електронного повідомлення про накладання електронного підпису одноразовим ідентифікатором підписав Паспорт споживчого кредиту, Пропозицію про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), Заявку кредитного договору №09.02.2024-100001762 (кредитної лінії) та Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №09.02.2024-100001762 (кредитної лінії), що підтверджується поясненнями відповідача, наданими у судовому засіданні та доданими до позовної заяви належним чином засвідченими копіями зазначених документів (а.с. 10-16).

Станом на 09.02.2024 у ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» була включена до Державного реєстру фінансових установ та мала ліцензію щодо надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, яка була чинною до 07.03.2024, коли відповідно до вимог законодавства була переоформлена на безстрокову ліцензію на діяльність фінансової компанії, яка є чинною станом на день розгляду справи, що убачається з інформації, що міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (тут і далі по тексту норми права застосовуються судом у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Нормою частини другої статті 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до частин третьої, шостої та сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Таким чином, сторони уклали кредитний договір №09.02.2024-100001762 (кредитної лінії) від 09.02.2024 (далі у тексті Кредитний договір).

Умовами укладеного Кредитного договору передбачено: мета отримання кредиту придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; дата надання кредиту 09.02.2024; сума кредиту 15 000,00 грн; строк, на який надається кредит 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 27.06.2024; період користування кредитом кожні наступні 14 днів з дня надання кредиту («черговий період»); процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит.

09 лютого 2024 року Товариство надало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15 000,00 гривень шляхом їх перерахування на банківський рахунок останнього з використанням електронного платіжного засобу позичальника, реквізити якого він вказав у Заявці, що підтверджується квитанцією платіжного сервісу LIQPAY (а.с.18).

Факт отримання кредитних коштів не заперечується відповідачем.

Отже, між сторонами на підставі укладеного Кредитного договору позики виникли кредитні правовідносини, а саме відносини щодо споживчого кредитування, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі у тексті ЦК України), Закону України «Про споживче кредитування» від 16.11.2016 № 1734-VIII (далі у тексті Закон №1734-VIII), інших актів законодавства.

Суд встановив, що у подальшому відповідач свої зобов`язання, взяті на себе за Кредитним договором не виконав.

Згідно з положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд констатує, що за умовами вищезазначеного Кредитного договору відповідач отримав кредитні кошти у сумі 15 000,00 грн, станом на день розгляду справи кредит не повернув, відтак, суд дійшов висновку про те, що заборгованість на підставі Кредитного договору в частині тіла кредиту у розмірі 15 000,00 гривень підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР».

Щодо стягнення процентів за користування кредитом.

Оцінюючи аргументи позивача про те, що проценти за користування кредитними коштами мають сплачуватися за вказаною у договорі денною процентною ставкою 0,82% за період 14 календарних днів, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статей 1048, 1054 ЦК України позичальник зобов`язується сплатити проценти, а позикодавець (кредитодавець) має право на одержання від позичальника процентів від суми позики (кредиту) у розмірі та порядку, встановлених кредитним договором, у межах погодженого сторонами договору строку надання кредиту.

Частиною першою статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Отже, розмір процентів від суми кредиту, які має сплатити позичальник кредитодавцю, порядок і строк їх сплати, тип процентної ставки, встановлюється (визначається) у кредитному договорі.

Умовами укладеного між сторонами Кредитного договору визначена процентна ставка (фіксована незмінна) у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (п.5 Паспорту споживчого кредиту, п.6 Заявки Кредитного договору, п.6 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) Кредитного договору).

Поряд з цим у Кредитному договорі наведено розрахунок денної процентної ставки, яка становить 0,82% (п.5 Паспорта споживчого кредиту, п.7 Заявки Кредитного договору, п.7 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) Кредитного договору).

Суд зазначає, що «денна процентна ставка» - це показник, встановлений законодавством, який показує загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту, і в який включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, витрати споживача на сплату комісій кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит. Запровадження цього показника та встановлення законодавчо закріпленої вимоги щодо обов`язкового зазначення кредитодавцем у договорі про споживчий кредит інформації про денну процентну ставку спрямоване на посилення захисту прав споживачів шляхом гарантування отримання ними всієї інформації, необхідної для оцінки загальної вартості кредиту, який отримується дистанційно, спроможності до його повернення та виплати відсотків за користування кредитом.

Зазначене слідує з положень п.12 ч.1 ст.1 та ст.8 Закону №1734-VIII, а також Пояснювальної записки до проекту Закону №1734-VIII (законопроект № 3369-IX від 05.09.2023), що міститься на офіційному порталі Верховної Ради України.

Натомість, виходячи з наведених вище положень ЦК України та умов укладеного Кредитного договору, відповідач узяв на себе зобов`язання сплатити проценти в розмірі 1% від суми кредиту.

Отже аргументи відповідача щодо розміру процентної ставки, за якою мають сплачуватися проценти, спростовуються умовами укладеного Кредитного договору та вищезазначеними нормами права.

Суд також вважає неспроможними аргументи відповідача про те, що він зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом лише за 14 днів, а не за 140 днів, оскільки згідно з умовами укладеного Кредитного договору строк надання кредиту становить 140 днів з дати його надання і складається з періодів користування кредитом тривалістю кожних 14 днів з дня надання кредиту («черговий період»). Умовами договору передбачено всього 10 таких чергових періодів. За кожен такий період нараховуються проценти, які позичальник зобов`язаний був сплачувати не пізніше останнього дня чергового періоду (п.3,5 Паспорта споживчого кредиту, п. 3,5,10 Заявки Кредитного договору, п.3,5,10 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) Кредитного договору).

Суд перевірив правильність нарахування позивачем процентів і з урахуванням встановленої обставини, що відповідач не здійснював платежів на повернення суми отриманого кредиту та сума боргу за тілом кредиту упродовж строку кредитування залишалася незмінною, дійшов висновку про те, що вони нараховані відповідно до умов договору (15000,00 грн х 1% х 140 к.д. = 21 000,00 грн).

Таким чином позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за процентами у розмірі 21 000 грн також є підставними і підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення суми комісії.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за комісією у сумі 2 250,00 грн.

Як убачається з Паспорта споживчого кредиту у ньому наведена інформація про платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору комісію, пов`язану з наданням кредиту у сумі 2 250,00 грн (п.4 Паспорта).

Умовами Кредитного договору передбачено, що комісія сплачується двома платежами не пізніше останнього дня кожного чергового періоду у наступних розмірах: 1 платіж у розмірі 1130,98 грн, 2 платіж у розмірі 1119,02 грн (п.5 Паспорта споживчого кредиту, п.10 Заявки Кредитного договору, п.10 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) Кредитного договору).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №1734-VIII, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону №1734-VIIIдо загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

На виконання вимог, у тому числі, положень Закону №1734-VIIIПравління Національного банку України постановою від 11 лютого 2021 року №16 затвердило Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила розрахунку ЗВК).

Відповідно до пункту 5 Правил розрахунку ЗВК кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил.

Отже, Закон №1734-VIII та Правила розрахунку ЗВК передбачають право кредитодавця небанківської фінансової установи встановлювати у договорі про споживчий кредит комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, у т.ч. пов`язані з наданням кредиту.

З приводу доводів відповідача про несправедливі умови договору в частині обов`язку сплати комісії, так само як і в частині інших умов Кредитного договору, які в силу положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими і мають бути визнані недійсними, суд зазначає наступне.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті, проте він не є вичерпним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 344/3078/23 (провадження № 61-15548св23) за позовом АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором зазначив, що твердження відповідача про неправильність розрахунку заборгованості та порушення його прав, як споживача, оскільки його не було повідомлено про умови кредитування та їх узгодження, не заслуговують на увагу, так як із відповідним позовом про визнання недійсним кредитного договору або його частини до суду позичальник не звертався.

Суд констатує, що під час розгляду цієї справи відповідач ОСОБА_1 не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору як в частині встановлення у договорі обов`язку щодо сплати комісії, так і в частині визначення інших умов Кредитного договору, у зв`язку з їх невідповідності вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів». Не оспорював відповідач зазначені умови, про що він сам пояснив у судовому засіданні, і до звернення ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» з цим позовом про стягнення заборгованості. Відтак суд відхиляє посилання відповідача на зазначені умови договору як на несправедливі та необхідність визнання їх недійсними відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, повертаючись до оцінки обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення суми комісії, пов`язаної з наданням кредиту, суд зазначає наступне.

Як убачається зі змісту наведених вище положень Закону №1734-VIII та Правил розрахунку ЗВК під поняттям «комісія» розуміється обов`язковий платіж за надання додаткових та супутніх послуг кредитодавця.

Відповідно до пункту 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

З огляду на зазначене, комісія це платіж за надання (передачу) споживачеві певного блага (матеріального чи нематеріального) за його замовленням і яке задовольняє його певні особисті потреби. При цьому, таке благо є додатковим (до основного) або супутнім (тобто яке супроводжує надання процес основного блага).

Звідси слідує, що комісія не може встановлюватися безпосередньо за надання кредиту, що є предметом кредитного договору (основним благом, за яким звертається споживач до кредитодавця), а лише за надання додаткових та супутніх послуг, пов`язаних з наданням кредиту.

Про наведене також свідчить формулювання положення частини другої статті 8 Закону №1734-VIII, відповідно до якого до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: «комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту».

Отже, хоча норми чинного законодавства і передбачають можливість кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію, у т.ч. пов`язану з наданням кредиту, однак стягнення заборгованості з комісії з позичальника на користь кредитодавця має відбуватися, на переконання суду, за умови, що: відповідні послуги дійсно надавалися кредитодавцем (за їх реальної наявності) і надання таких послуг є виправданим з точки зору того, що вони надають споживачеві додаткове до основного благо або ж супроводжують його процес надання і без надання таких послуг процес надання основного блага буде неможливим чи не відповідатиме бажаним для споживача параметрам (до таких послуг можна віднести, наприклад, підготовку і обробку необхідних документів, послуги, пов`язані з перерахуванням кредитних коштів через сервіси платіжних систем тощо).

При цьому, кредитодавець (позивач) має, з урахуванням розподілу обов`язку із доказування, довести підстави виникнення заборгованості у позичальника (відповідача), що у контексті стягнення заборгованості за комісією у цій справі означає вказання конкретного переліку наданих послуг та підтвердження факту її надання позичальнику належними і допустимими доказами.

З позовної заяви та доданих до неї документах незрозуміло за які саме додаткові чи супутні послуги, надані відповідачу, встановлено комісійний платіж, не зазначено їхній перелік та зміст.

У Паспорті споживчого кредиту (пункт 4), Заявці Кредитного договору (пункт 9), Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) Кредитного договору (пункт 9) міститься лише загальна вказівка про «комісію, пов`язану з наданням кредиту в сумі 2250,00 грн». А також зазначено, що це плата за надання кредиту, що суперечить поняттю «комісія», як він розуміється для цілей Закону №1734-VIII.

До того ж, саме лише передбачення у договорі плати за надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем не свідчить безумовно про те, що такі послуги реально були надані позичальнику.

Так, у Паспорті споживчого кредиту та Кредитному договорі також зазначено, що комісія нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту.

У зв`язку з цим суд зауважує, що надання підприємством (фінансовою організацією) платних послуг іншій особі (споживачу) є, по суті, господарською операцією в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», тобто дією або подією, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

У постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц Верховний Суд вказував на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Наведений вище правовий висновок, на думку суду, однаково може бути застосовний як до заборгованості за тілом кредиту, так і до заборгованості з комісії, яка виникає внаслідок надання додаткових та супутніх послуг позичальнику.

Довідка-розрахунок про стан заборгованості за Кредитним договором, додана до позовної заяви, у якій серед іншої заборгованості наведено суму заборгованості з комісії, не є первинним документом, що підтверджує наявність такої заборгованості, а є результатом вчинення певних арифметичних дій стороною позивача.

Частиною третьою статті 13 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відтак, ураховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості з комісії у сумі 2250,00 грн, то суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити у зв`язку з недоведеністю.

Щодо стягнення заборгованості за неустойкою.

Позивач також ставить вимогу про стягнення з відповідача заборгованість з неустойки в сумі 3750 грн, обґрунтовуючи її порушенням останнім своїх зобов`язань та встановленням такого виду забезпечення виконання зобов`язання умовами кредитного договору.

Пунктом 7.6 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) (кредитної лінії) передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитодавець залишає за собою право нарахування неустойки, розмір якої встановлюється у Заявці, яка є частиною даної оферти.

Згідно з п.14 Заявки Кредитного договору неустойка: 150,00 грн нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан з 05.00 год 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася Указами Президента України і триває дотепер.

З огляду на вказані обставини позичальник (відповідач) звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позивача) неустойки за порушення зобов`язання.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за неустойкою у сумі 3 750,00 гривень задоволенню також не підлягають.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 гривень згідно платіжної інструкції № СЦ00021009 від 21.11.2024.

Ураховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 85,7% від заявленої суми, то з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2 076,00 гривень (2 422,40 грн х 85,7%).

На підставі наведеного вище, статей 207, 525, 526, 629, 638, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056-1, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статей 1, 8, 11-13 Закону України «Про споживче кредитування» та керуючись статтями 12, 13, 80, 81, 89, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 272, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» суму заборгованості за Кредитним договором №09.02.2024-100001762 від 09.02.2024 в розмірі 36 000,00 (тридцять шість тисяч) гривень, з яких: 15 000,00 грн сума основного боргу; 21 000,00 грн сума заборгованості за процентами.

3. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з комісії та неустойки відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» судові витрати у розмірі 2 076,00 (дві тисячі сімдесят шість) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ПОЗИВАЧ: Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», місцезнаходження вул. Саксаганського, буд. 133-А, м. Київ, 01032, .

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 13 січня 2025 року.

Суддя: В. А. Наумчук