ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1133/23 Номер провадження 22-ц/814/430/25Головуючий у 1-й інстанції Комарова Д. Ю. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Єрмоленка Олександра Віталійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 серпня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 15:28:48 до 16:48:14; дата виготовлення повного текста судового рішення 26 серпня 2024 року) і апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , на додаткове рішення Комсомольського міського суду від 27 серпня 2024 року (час ухвалення рішення суду з 15:05 до 15:10; дата виготовлення повного текста судового рішення - 27 серпня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання недійсним рішення кадастрового реєстратора, скасування запису в поземельній книзі, встановлення межі між земельними ділянками та стягнення матеріальних збитків і моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким:

визнати недійсним рішення кадастрового реєстратора, на підставі якого здійснено запис в поземельній книзі на земельну ділянку із кадастровим номером :50:021:0120 в розділі 1 від 16 серпня 2021року за № 004, та скасувати цей запис;

встановити межу між земельними ділянками із кадастровим номером :50:021:0120 та кадастровим номером :50:021:0121 у відповідності до її первинного розташування до порушення з боку ОСОБА_1 , згідно додатку № 2 до висновку експерта №12-1-22;

зобов?язати ОСОБА_1 перенести існуючий паркан на цю межу;

стягнути з ОСОБА_1 заподіяні матеріальні збитки в розмірі 44 651,60 гривень та моральну шкоду в розмірі 40 000 гривень.

Заявлені вимоги обґрунтовані такими обставинами.

Позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :50:021:0121, яка знаходиться у складі земель садівничого товариства «Лісовод». Відповідачка є власницею суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :50:021:0120, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності № ПЛ 236968 від 10 січня 2006 року. Приблизно в 2019-2020 році між власниками зазначених ділянок почали виникати конфлікти з приводу межі між земельними ділянками. Відповідачка, користуючись тим, що позивач є людиною похилого віку, разом зі своїм чоловіком перенесли межу між земельними ділянками вглиб подвір`я ОСОБА_3 , самочинно встановили на новій межі паркан та знищили замощення на земельній ділянці позивача, а також захопили ділянку труби поливу, яка була прокладена по межі їх ділянок ще в 1981 році, внаслідок чого ОСОБА_3 змушений був прокладати нову ділянку труби для організації поливу своєї садової ділянки. Реагуючи на такі протиправні дії, позивач звертався до органів поліції із заявою, проте досудове розслідування досі триває, поновити порушені права на момент подання позову не вдалось.

Надалі, в 2021 році відповідачка ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком знову самовільно змінила межу земельних ділянок та пересунула цю межу ще більше вглиб території ділянки позивача і закріпила нове переміщення межі парканом. Внаслідок останнього захоплення ділянки відстань між самочинно встановленим парканом та стіною садівничого будинку позивача склала 36 см, що унеможливлює його належну експлуатацію, та є порушенням норм планування та забудови населених пунктів. У подальшому відповідачка замовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж своєї ділянки в натурі (на місцевості). При розробленні технічної документації землевпорядник взяв за основу межі земельної ділянки, які збігались зі штучними лінійними спорудами, а саме парканом, який самовільно був встановлений відповідачкою. Далі, 16 серпня 2021 року на підставі цієї технічної документації нові, захоплені межі, були внесені до Державного земельного кадастру, що призвело до фактичного накладення земельної ділянки відповідачки на частину земельної ділянки позивача. Встановлення спільної межі відбувалось без погодження з власником сусідньої земельної ділянки, тобто позивачем. Отже, відповідачка фактично захопила частину земельної ділянки позивача.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнане недійсним рішення кадастрового реєстратора, на підставі якого здійснено запис в Поземельній книзі на земельну ділянку із кадастровим номером :50:021:0120 в розділі 1 від 16 серпня 2021 року за № 004.

Запис №004 в розділі 1 Поземельної книги на земельну ділянку із кадастровим номером :50:021:0120 від 16 серпня 2021 року скасований.

Відновлена межа між земельними ділянками із кадастровими номерами :50:021:0120 та :50:021:0121 відповідно до її первинного розташування, а саме у відповідності до додатку № 2 висновку експерта ОСОБА_4 № 12-1-22 від 2022 року; зобов?язано ОСОБА_1 перенести існуючий паркан на цю межу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 44 651 (сорок чотири тисячі шістсот п`ятдесят одну) грн 60 (шістдесят) коп. та моральну шкоду в розмірі 40 000 (сорока тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 3 221 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 073 грн 40 коп.

У частині вимог до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області відмовлено.

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 27 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Ульянова Р.А., представника ОСОБА_3 , про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 40 000 грн.

Адвокат Єрмоленко О.В., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі на рішення суду по суті спору, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції перекрутив зміст понять «встановлення» межі і «відновлення» межі, та самостійно за відсутності заявленої вимоги ухвалив рішення про відновлення межі між суміжними ділянками.

Суд проігнорував ту обставину, що позивач не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, тому він не може стверджувати про порушення його права.

Суд не дав оцінки такій істотній обставині як те, що відповідачка самостійно не визначала та не встановлювала межі своєї ділянки, адже ця процедура була виконана у відповідності до встановленого законом порядку уповноваженим органом, що стало підставою для державної реєстрації права на земельну ділянку. Задовольнивши позов, суд порушив зареєстроване у встановленому порядку право власності відповідачки на земельну ділянку і ухвалив рішення, яке не може бути виконане у частині внесення до державного реєстру відомостей про власників земельних ділянок.

Суд не звернув уваги на доводи відповідачки про непідсудність цього спору суду загальної юрисдикції, оскільки у справі не встановлений причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачки і порушенням прав позивача на земельну ділянку. А задоволення вимоги про визнання недійсним рішення кадастрового реєстратора не вирішує проблемного питання позивача, оскільки встановлення меж земельної ділянки є позасудовою процедурою і не відноситься до компетенції суду, враховуючи також те, що позивач у встановленому порядку не оскаржував рішення, дії чи бездіяльність кадастрового реєстратора.

Суд проігнорував сталу судову практику про те, що показання свідка не є належним доказом у вирішенні спору про порушення одним із співвласників межі між суміжними ділянками. Окрім того, суд необгрунтовано послався на матеріали кримінального провадження, яке не завершено.

Наголошується, що як позовні вимоги, так і рішення суду у частині відшкодування матеріальної і моральної шкоди, є необгрунтованими, не доведеними належними і допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Адвокат Ульянов Р.А., представник ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі на додаткове рішення, посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду і задовольнити його заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що висновок суду про недоведеність вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу у зв`язку із відсутністю детального опису робіт і виконаних адвокатом робіт є помилковим.

З посиланням на висновки, викладені у постанові ВП ВС від 16 листопада 2022 року (справа №922/ 1964/21), зазначається, що умовами договору про надання правничої допомоги сторонами визначена фіксована сума гонорару адвоката, що є підставою для її оплати. Звертається увага, що відповідачі не заявляли обгрунтовані клопотання про зменшення витрат, ця справа не є поширеною, достатньо складною з юридичної точки зору, у справі проведено більше десяти судових засідань, вона (справа) має виняткове значення для позивача, якому 90 років і який проводить значний час на своїй дачі.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0517 га з кадастровим номером :50:021:0121 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 900262 від 10.01.2006, виданого на підставі рішення 41 сесії Комсомольської міської ради IV скликання від 18.08.2005 (т.1 а.с.13).

ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 0,0493 га з кадастровим номером :50:021:0120 відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 236968 від 10.01.2006, виданого на підставі рішення 41 сесії Комсомольської міської ради IV скликання від 18.08.2005 (т.1 а.с.161).

Земельні ділянки з кадастровим номером :50:021:0121 і :50:021:0120 є суміжними.

03 липня 2019 ОСОБА_3 звернувся до ВП №2 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області з письмовою заявою, у якій повідомив, що у квітні 2019 року власниця земельної ділянки № НОМЕР_1 в СТ «Лісовод» ОСОБА_1 самовільно перенесла огорожу, змістивши її на земельну ділянку № 27, власником якої є ОСОБА_3 , захопивши таким чином 1,8 м. його земельної ділянки, та завдала йому матеріальних збитків, оскільки зруйнувала залізобетонне замощення довжиною 12 метрів, пошкодила інше майно, знищила багаторічні насадження. Зазначене підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000598 від 04.07.2019 та заявою ОСОБА_3 від 03.07.2019 (витребувані матеріали кримінального провадження №0000598, а.с.1, 5).

Згідно показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які допитані судом першої інстанції, у період з 2019 року по 2021 рік чоловік ОСОБА_1 двічі переміщував паркан між дачними ділянками сторін спору вглиб ділянки ОСОБА_3 , після останнього переміщення паркану, відстань між дачним будинком ОСОБА_3 та цим парканом склала менше пів метра; чоловік ОСОБА_1 двічі знищував бетонне замощення ОСОБА_3 , останній був вимушений установити відгалуження від поливної труби, яка проходила через усі дачні ділянки.

Висновком експерта ОСОБА_4 №12/1-22 встановлено, що після перенесення суміжної межі в бік земельної ділянки з кадастровим номером :50:021:0121 (власник ОСОБА_3 ), відстань від межі до належного йому садового будинку з боку тильного фасаду становить 0,36 м, що порушує нормативні вимоги, встановлені п.6.1.48 підрозділу ОСОБА_8 та садова забудова ДБН Б.2.2-12.2019 «Планування та забудова територій» (т.1, а.с.50)

ОСОБА_1 у відповіді свідка відповідно до ст.93 ЦПК України зазначила, що поливною трубою користувався виключно позивач ОСОБА_3 , при цьому він захопив частину належної їй земельної ділянки, оскільки через неправильне розташування його будинку, він намагався за рахунок її земельної ділянки зробити заїзд до себе у двір не з вулиці, а з боку її земельної ділянки, що є протиправним. Навпроти земельної ділянки ОСОБА_3 був розташований капітальний гараж, який ним був збудований, а тому він і намагався використати її земельну ділянку в якості заїзду. Демонтаж поливної труби здійснив особисто ОСОБА_3 та переніс її, оскільки вважав, що труба проходить неправильно. Паркан із сітки був встановлений ОСОБА_1 , але згідно розрахунків та вимірів землевпорядника, який обстежив територію її земельної ділянки і визначив дозволені пункти розташування паркану. Встановлення паркану відбувалось за погодженням із позивачем ОСОБА_3 , який на момент встановлення паркану надавав згоду на розташування паркану із сітки, жодного самовільного встановлення сітки з її боку не було.

07 червня 2021 ОСОБА_1 звернулася із заявою до ФОП ОСОБА_9 про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для колективного садівництва на території ГО СТ «Лісовод» м. Горішні Плавні Полтавської області (а.с.37, 129, т.1).

З пояснювальної записки ФОП ОСОБА_10 ? ОСОБА_11 вбачається, що під час виконання робіт проведено уточнення меж і площі земельної ділянки та виявлено, що до автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру неправильно внесені суміжні земельні ділянки за кадастровими номерами: :50:021:0147, яка знаходиться у власності ОСОБА_12 (поворотні точки 7,8 мають бути спільними); та :50:021:0121, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 (перетинаються межі земельної ділянки). Коригування відхилення у значеннях координат поворотних точок меж земельних ділянок від значень, що відповідають їх фактичному місцю розташування в натурі (на місцевості) сертифікований інженер-землевпорядник здійснює за умови незмінності значень внутрішніх кутів та мір ліній між поворотними точками меж відповідних земельних ділянок (пункт 156-4 «Порядку ведення Державного земельного кадастру»), що в даному випадку є неможливим. До автоматизованої системи ведення Державного земельного кадастру внесення таких змін зі зміною конфігурації земельної ділянки здійснюється тільки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Технічна документація розробляється з метою виправлення даних земельної ділянки з кадастровим номером :50:021:0120 та внесення змін до автоматизованої системи ведення ДЗК. У відповідності до пункту 3.8 «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» межі земельної ділянки визначені в натурі та збігаються зі штучними лінійними спорудами і рубежами (кути паркану, опори паркану). Межові знаки встановленого зразка не закріплювались. У матеріалах технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_1 відсутнє погодження меж із суміжними землекористувачами (т.1 а.с.163).

Матеріалами технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі підтверджено, що інженер-землевпорядник за основу для межі земельної ділянки взяв кути паркану та його опори. Тобто, на момент проведення зазначених дій землевпорядником у 2021 році, паркан вже був встановлений та проходив по спірній межі між суміжними земельними ділянками. Зазначену межу з її поворотними точками і було зареєстровано державним реєстратором на підставі технічної документації.

З відповіді Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області вбачається, що заступником начальника управління відділу № 5 управління у Кременчуцькому районі головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Тетяною Пугач на підставі «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 » до відомостей Державного земельного кадастру були внесені зміни у координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером :50:021:0120 на підставі заяви ОСОБА_9 14 від 02.08.2021, про що здійснено запис в Поземельній книзі на земельну ділянку з кадастровим номером :50:021:0120 в розділ 1 від 16.08.2021 за № 004. Замовником вищезазначеної документації була ОСОБА_1 , яка є власником вказаної земельної ділянки (т. 1, а.с.75).

У поземельну книгу земельної ділянки з кадастровим номером :50:021:0120 записом від 16.08.2021 № 004 внесені зміни про виправлення відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки на підставі звернення заявника від 02.08.2021 № ЗВ-021 (т.1, а.с.102-115).

Висновком експерта Шлапак С.Л. №12/1-22 встановлено, що на дату проведення дослідження фактично в користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 487,48 м.кв., що на 5,52 м. кв. менше, ніж належить згідно правоустановчих документів, фактично в користуванні ОСОБА_3 перебуває земельна ділянка площею 490,93 м.кв., що на 26,07 м.кв. менше, ніж належить згідно правоустановчих документів (що підтверджується додатком № 1 «Схема фактичного використання земельних ділянок»). В додатку № 2 «Схема конфігурації земельних ділянок відповідно до їх первинного розташування (межа - по трубі технічного водопостачання)» зазначено площу та конфігурацію земельних ділянок в разі проходження межі між цими ділянками умовно по трубі технічного водопостачання, за якою: площа земельної ділянки кадастровий №:50:021:0120, належної на праві власності ОСОБА_1 , становить 472,29 м.кв., що на 20,71 м.кв. менше, ніж належить згідно правоустановчих документів, площа земельної ділянки кадастровий №:50:021:0121, належної на праві власності ОСОБА_3 , становить 505,21 м.кв., що на 11,79 м.кв. менше, ніж належить згідно правоустановчих документів. Надати варіант розміщення земельних ділянок з кадастровим №:50:021:0120 та кадастровим №:50:021:0121 у суворій відповідності з площами, зазначеними в правоустановчих документах, не є можливим, оскільки сумарна площа досліджуваних земельних ділянок, переданих у власність згідно правоустановчих документів складає 1010 м.кв. (кадастровий №:50:021:0120 власник ОСОБА_1 493 м.кв., кадастровий №:50:021:0121 власник ОСОБА_3 517 м.кв.), а фактично наявна на місцевості сумарна площа на 32,5 м.кв. менше і становить 977,5 м.кв. При цьому, відстань від спільної межі до належного ОСОБА_3 садового будинку з боку титульного фасаду (при такому розташуванні спільної межі) становитиме 1,19, що відповідає вимогам ДБН Б.2.2-12.2019 «Планування та забудова територій» щодо нормативних відстаней до межі земельних ділянок можливості догляду за будинками і здійснення їх поточного ремонту (т. 1, а.с.47-55).

Висновком експерта №9-21 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження земельної ділянки №27, кадастровий номер :50:021:0121, розташованої в межах м. Горішні Плавні Полтавської області в СТ «Лісовод», зробленого на запит ВП №2 Кременчуцького РУП в Полтавській області, встановлено, що в результаті тахеометричного знімання території земельної ділянки, кадастровий номер :50:021:0121, розташованої в межах м. Горішні Плавні Полтавської області в СТ «Лісовод», виконаного підприємством «Архітектура і кадастр», встановлено, що має місце накладення вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки; вартість ремонтно-будівельних робіт по відновленню зруйнованих споруд, які знаходились на вказаній земельній ділянці № НОМЕР_2 , розташованій в межах м. Горішні Плавні Полтавської області в СТ «Лісовод», становить 31 604 (тридцять одна тисяча шістсот чотири) грн. (т.1, а.с.17-26).

Висновком експерта № 25-23 від 03.05.2023 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження бетонного вимощення на земельній ділянці АДРЕСА_1 , вартість ремонтно-будівельних робіт по відновленню бетонного вимощення на земельній ділянці АДРЕСА_1 , у зв`язку з його пошкодженням, становить 13 047,60 грн. (тринадцять тисяч сорок сім). Додатком № 1 з «Фототаблицею» на 6-ти аркушах, надано зведений кошторисний розрахунок (а.с.58), локальний кошторис (а.с.59) та відомість ресурсів (а.с.60) до висновку експерта № 25-23.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з такого.

Після набуття чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» та встановлення нового порядку набуття права власності на земельні ділянку, інформація про вже сформовані земельні ділянки з кадастровими номерами підлягає автоматичному перенесенню до Державного земельного кадастру. Внесення змін до Державного земельного кадастру при виявленні невідповідності фактичної площі, меж чи іншого, проводиться на підставі технічної документації із землеустрою за письмовим погодженням із власником суміжної ділянки. Проте, це не є обов`язком власника земельної ділянки, набутої до 01.01.2013, це є його правом. ОСОБА_3 таким правом не скористався, однак його правовий статус як власника земельної ділянки з кадастровим номером :50:021:0121 не змінився.

З наведених мотивів суд відхилив доводи представника відповідача Терещенко А.М. про те, що за відсутності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, ОСОБА_3 не може вважатися її власником, саме право власності на земельну ділянку відсутнє, а отже ОСОБА_1 не порушила того права, якого не існує.

Земельні ділянки позивача та відповідачки були сформовані, присвоєні кадастрові номери ще у 2005-2006 роках, були видані державні акти на право власності на ці земельні ділянки з визначенням їхніх меж. У зв`язку зі змінами в законодавстві, інформацію про земельні ділянки, у тому числі межі, поворотні точки, площу були перенесені до Державного земельного кадастру. У разі, якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). З технічної документації із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_1 вбачається, що підставою для її проведення є виправлення відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки. Оскаржуваним записом № 004 від 16.08.2021 в Поземельній книзі було змінено координати поворотних точок меж земельної ділянки, які по суті відображають місце розташування опори та кутів паркану, встановленого ОСОБА_1 .. Згідно висновку №12/1-22 від 30.12.2022 на дату проведення дослідження на карті земельного кадастру спостерігається наявність накладки-перетину суміжних земельних ділянок з кадастровими номерами :50:021:0120 та :50:021:0121. Зазначене свідчить, що в Державному земельному кадастрі наявна інформація щодо меж земельної ділянки ОСОБА_3 .. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 самовільно, протиправно, без погодження з позивачем змінила спільну межу, а потім її зареєструвала на підставі технічної документації, чим порушила право власності ОСОБА_3 .

Виходячи зі змісту вимоги про первинне розташування межі до порушення з боку ОСОБА_1 , суд визнав, що позивач фактично просить суд відновити становище, яке існувало до порушення, тобто відновити межу, яка розділяла земельні ділянки сторін до перенесення огорожі відповідачкою ОСОБА_1 .

Скасування запису в поземельній книзі не призведе до припинення права власності ОСОБА_1 на її земельну ділянку. Після скасування спірного запису в Поземельній книзі залишаться відомості, які були перенесені до Державного земельного кадастру з Державного реєстру земель. Отже, саме право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 припинено не буде.

Визнання недійсним рішення державного реєстратора, на підставі якого було здійснено спірний запис в поземельній книзі від 16.08.2021, надасть сторонам можливість розробити технічні документації із землеустрою та у встановленому законом порядку внести нові дані до Державного земельного кадастру з дотриманням права власності кожного на свою земельну ділянку.

У зв`язку із накладенням земельної ділянки ОСОБА_3 позбавлений можливості зареєструвати в Державному земельному кадастрі свою земельну ділянку. Тому позасудове врегулювання спору на стадії, коли ОСОБА_1 вже зареєструвала земельну ділянку з новими межами, не є неможливим, а обраний позивачем спосіб захисту в частині скасування запису кадастрового реєстратора в поземельній книзі є ефективним, належним та не призведе до порушень майнових прав відповідачки ОСОБА_1 .

Суд визнав висновок експерта №12/1-22 від 30.12.2022 належним та допустимим доказом у справі. Доказів, які б свідчили про його недопустимість, відповідачкою ОСОБА_1 не надано. З 2006 року по 2019 рік сторони користувались земельними ділянками зі спільною межею по трубі водопостачання. Ніяких спорів з цього приводу не виникало. І саме через перенесення огорожі відповідачкою ОСОБА_1 , виник спір, який може бути вирішений тільки у судовому порядку.

Виходячи з викладеного, суд визнав, що відновлення межі між земельними ділянками з кадастровими номерами :50:021:0120 та :50:021:021 відповідно до додатку №2 до висновку експерта №12-1-22 буде законним та справедливим. Суд наголосив, що таким чином буде визначено спільну межу, інші межі можуть бути приведені у відповідність з правоустановчими документами на підставі технічної документації із землеустрою та зареєстровані у подальшому згідно Закону.

Суд визнав необгрунтованим твердження представника відповідачки Терещенко А.М. щодо розгляду цього спору в порядку адміністративного судочинства.

Відповідачкою ОСОБА_1 не було надано доказів на спростування розміру завданої шкоди, заявленої позивачем ОСОБА_3 , тому суд взяв за основу розмір збитків, визначений у експертних дослідженнях.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги на рішення суду по суті спору, керується такими міркуваннями.

Відповідно до статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно по закону, а згідно статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 152 ЗК України визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Доводи апеляційної скарги про відсутність зареєстрованого права позивача на земельну ділянку і неможливість у зв`язку з цим стверджувати про порушення його права зі сторони відповідачки.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 10 січня 2006 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :50:021:0121 (т.1 а.с.13)

Відповідно до ст.125, ст.126 ЗК України у редакції за станом січень 2006 року право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності та його державної

реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітета України по земельних ресурсах N 43 від 04.05.99 (втратив чинність 03 липня 2013 року), були встановлені такі правила.

1.1. Право власності на землю землею посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку;

1.12. Складання державного акта на право власності на

земельну ділянку або право постійного користування земельною

ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам,

підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян

всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість)

меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими

знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому

порядку проектом відведення цієї ділянки.

1.21. Реєстрація землеволодінь та землекористувань - це

складова частина автоматизованої системи державного земельного

кадастру, яка складається з комп`ютерної бази даних, що містить

відомості про складання та видачу державних актів на право

власності на земельну ділянку та право постійного користування

земельною ділянкою та договорів оренди землі, порядок,

функціонування і ведення якої встановлює Держкомзем України.

З огляду на наведене, ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набув та зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :50:021:0121, тому відповідно до п.4 Розділу VII

ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЗУ «Про Державний земельний кадастр» він ( ОСОБА_3 ) має зареєстроване право власності на цю земельну ділянку, яке підлягає захисту відповідно до закону.

Доводи апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог і перекручування судом понять «відновлення» меж і «встановлення» меж.

У постанові ВП ВС від 20 березня 2019 року (справа № 514/1571/14-ц) викладений такий висновок щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Суди не звернули уваги, що при вирішенні земельних спорів потрібно відрізняти позовні вимоги про встановлення та вимоги про відновлення меж земельної ділянки.

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція).

Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок), передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49?54 цього Порядку.

Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі (пункт 112 Порядку).

Відповідно до положень статті 55 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно пункту 1.3 Інструкції виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1 Інструкції).

Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частинами першою - третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК України).

Отже, за умови, що межі земельної ділянки ОСОБА_3 були визначені, але оскаржуваним рішенням ради порушені чи змінені, суд у межах заявлених позовних вимог зобов`язаний ухвалити рішення по суті таких вимог - а саме про поновлення межі земельної ділянки позивачки із зазначенням ідентифікуючих ознак - розміру і поворотних точок та іншого, чи відмовити у позові у разі, якщо порушення, на які вказувала позивачка, не знайдуть свого підтвердження.»

За змістом наведених висновків, саме до компетенції суду відноситься вирішення спору між суміжними землевласниками у разі, якщо раніше встановлені (визначені) межі в натурі були зруйновані, пошкоджені чи знищені, у такому разі належним способом захисту порушеного права є вимога про відновлення межі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про обраний позивачем спосіб захисту, обгрунтовано, уникаючи надмірного формалізму, виходив із фактичних обставин, на які посилався позивач в обгрунтування заявлених вимог самовільне перенесення відповідачкою раніше встановленої межі між ділянками вглиб ділянки позивача, і зробив правомірний висновок, що позивачем заявлена вимога саме про відновлення межі, не дивлячись на те, що у позові ця вимога викладена як «встановлення межі».

Виходячи із характеру спірних правовідносин, ключовою обставиною, яка підлягає встановленню у цій справі, є факт зміни раніше встановленої межі між ділянками.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Належними і допустимими доказами у справі, зокрема висновками експертів (т.1 а.с.19, 50), підтверджений факт накладення суміжних ділянок в результаті зміщення паркану вглиб земельної ділянки позивача. Показання допитаних судом свідків не є самодостатніми у розумінні ст.80 ЦПК України, проте вони узгоджуються із висновками експертів і у сукупності дають підстави обгрунтовано вважати доведеним те, що зміщення межі у глиб ділянки позивача сталося внаслідок дій відповідачки.

Стосовно вимоги про визнання недійсним і скасування рішення кадастрового реєстратора.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року (справа № 925/1265/16)).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року (справа № 338/180/17), від 11 вересня 2018 року (справа № 905/1926/16), від 30 січня 2019 року (справа № 569/17272/15-ц), від 11 вересня 2019 року (справа № 487/10132/14-ц), від 06 квітня 2021 року (справа № 925/642/19).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Наявними у справі доказами підтверджено і не спростовано відповідачкою, що рішенням державного кадастрового реєстратора на підставі виготовленої технічної документації у серпні 2021 року зафіксовані (зареєстровані) нові межі земельної ділянки відповідачки, тобто ті межі, які не відповідають правовстановлюючим документам і з?явилися внаслідок самовільного переміщення відповідачкою раніше встановленої межі без погодження із позивачем.

Оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про відновлення становища, яке існувало до порушення його права, то слід вважати обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що скасування рішення державного кадастрового реєстратора і відповідного запису у поземельній книзі призведе до відновлення порушеного права позивача, оскільки дозволить обом сторонам спору зареєструвати межі своїх земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів.

Не можна визнати обгрунтованими доводи апеляційної скарги про неналежність спору суду загальної юрисдикції, оскільки судом першої інстанції на підставі досліджених належних, допустимих і достатніх доказів встановлено, що зміна межі між земельними ділянками і, як наслідок, накладення земельних ділянок сталися внаслідок неправомірних дій відповідачки, а не рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, тому цей спір є спором про право цивільне.

У частині задоволених вимог про відшкодування матеріальної і моральної шкоди апеляційна скарга не містить посилань на обставини чи докази, які б спростовували та/або ж ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції. Вирішуючи вимогу про відшкодування матеріальних збитків, суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги висновок експерта №25-23 від 03 травня 2023 року, при цьому відповідачка всупереч приписам ст.81 ЦПК України не подала суду доказів, які б доводили безпідставність визначеної судом суми відшкодування.

Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, то апеляційна скарга містить лише посилання на загальні підходи (сформовані судовою практикою) у вирішенні таких вимог і твердження про недоведеність факту завдання моральної шкоди позивачу. Однак, суд першої інстанції, визнавши доведеним факт неправомірної самовільної зміни відповідачкою межі між земельними ділянками, обгрунтовано з урахуванням приписів ст.23 ЦК України задовольнив вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Інші доводи апеляційної скарги з урахуванням практики Європейського суду з прав людини у питанні застосування і тлумачення п.1 статті 6 Конвенції (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) не потребують детальної оцінки з урахуванням характеру спору, наданих у справу доказів, встановлених фактичних обставин та правових позицій сторін спору.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Однак, Згідно із висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору № б/н від 09 вересня 2021 року про надання правничої допомоги з зазначенням вартості гонорару (т.2 а.с.130-132) та ордер про надання правничої правової допомоги № ВІ 1061186 від 10.10.2021 (т.2 а.с.129).

Згідно п.2 договору про надання правничої допомоги ціна послуг за надання допомоги (дії адвоката перелічені у п.3) визначається сторонами в 40 000 грн та сплачується наступним чином: 10 000 грн в день укладення договору, залишок щомісяця, до 15 числа відповідного місяця, починаючи з жовтня 2021 року, протягом шести місяців.

Отже, за змістом укладеного договору позивач у справі мав сплатити своєму представнику повну суму погодженого гонорару до 15 квітня 2022 року. Проте, матеріали справи не містять доказів сплати таких коштів.

Матеріали справи також не містять будь якого детального опису виконаних робіт (Акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послуг) та не долучені до заяви про ухвалення додаткового рішення, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу.

Враховуючи висновки які містяться у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі №671/1957/20 (провадження №61-9039св21), колегія суддів приходить до переконання, що адвокатом Ульяновим Р.А., представником ОСОБА_3 , належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) та вартість наданих ним як адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правової допомоги від 09 вересня 2021 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви, про ухвалення у справі додаткового рішення та стягнення за користь позивача витрат на правничу допомогу є обгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновки суду першої інстанції та додаткового правового обґрунтування не потребують.

Додаткове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційним судом залишається без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Єрмоленка Олександра Віталійовича, представника ОСОБА_1 , і апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 серпня 2024 року і додаткове рішення Комсомольського міського суду від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 08 січня 2025 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М.Триголов