справа № 370/914/23
головуючий у суді І інстанції Косенко А.В.
провадження № 22-ц/824/310/2025
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», товариство) у квітні 2023 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість у розмірі 55 760 грн, інфляційній втрати у розмірі 16 839 грн 52 коп., 3 % річних у розмірі 2 319 грн;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» посилалося на те, що 29 червня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4389720 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого сума кредиту складає 20 000 грн, строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту 29 липня 2021 року, знижена процентна ставка 0,95 % в день.

24 липня 2021 року відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора у розмірі 7 940 грн, з яких 4 940 грн - оплата процентів, 3 000 грн - оплата тіла кредиту.

Відповідно до пунктів 1.4, 4.2. кредитного договору відбулося продовження строку кредиту ще на 30 днів (до 23 серпня 2021 року) з стандартною процентною ставкою 1,90% в день.

Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору, проте відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

03 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №03-05/2022, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Авентус Україна», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №4389720 від 29 червня 2021 року.

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідачем за кредитним договором не сплачена.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за договором № 4389720 про надання споживчого кредиту від 29 червня 2021 року у сумі 58 154 грн 60 коп., з яких: 17 000 грн - тіло кредиту; 38 760 грн - нараховані проценти; 1 972 грн 97 коп. - інфляційні втрати; 421 грн 63 коп. - 3 % річних. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на відшкодування понесених позивачем судових витрат 2 083 грн 32 коп. - судового збору та 6 209 грн 60 коп. - витрат на правничу допомогу, а всього 8 292 грн 92 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, строк виконання якого настав, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача, право вимоги до якого позивачем набуто за договором факторингу, заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 24 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 421 грн 63 коп. суд першої інстанції виходив з того, що 23 серпня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, тому кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль, тобто до 23 листопада 2021 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 4 026 грн за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом (копією електронного документа) у розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом документа; неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19.

Позивачем не надано доказів того, що наявна у матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та те, що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа.

Наявна у матеріалах копія договору не може вважатися електронним документом (копією електронного документа), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не є належним доказом укладення договору.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували встановлення особи, якій направлявся та чи направлявся взагалі примірник оспорюваного договору, а також доказів отримання відповідачем коштів, оскільки належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачу певної суми від ТОВ «Авентус Україна» можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/1689/15-ц.

Позивачем надано витяг з реєстру боржників від 03 травня 2022 року, однак наданий витяг є неналежним доказом, оскільки саме паперовий реєстр боржників, підписаний сторонами договору факторингу, який є невід`ємною частиною цього договору, є належним доказом переходу права вимоги за конкретним кредитним договором, вказаним у реєстрі боржників, та доказом обсягу переданої вимоги у розмірі заборгованості за таким кредитним договором.

Позивачем не доведено, що право вимоги перейшло саме за кредитним договором від 29 червня 2021 року № 4389720, а також не надано доказів здійснення фактором оплати за відступлені права вимоги, зокрема до відповідача.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, представник ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» - адвокат Крюкова М. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, а також просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши дотримання процесуальних строків, встановлених апеляційним судом на подання відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд встановив, що позивачем пропущений п`ятиденний строк на подання відзиву, визначений ухвалою про відкриття апеляційного провадження, а клопотання про поновлення такого процесуального строку не подано.

Відповідно до статей 126,127 ЦПК України апеляційний суд залишає відзив на апеляційну скаргу без розгляду та не вирішує питання про стягнення витрат на правову допомогу у суду апеляційної інстанції, заявлене у відзиві.

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, враховує таке.

Позивач, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», є фінансовою установою та має ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, в тому числі надання послуг з факторингу, а саме статутом товариства, випискою з державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань, свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, витягом з Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

03 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК« Фінтраст Україна», як фактором, було укладено договір факторингу №03-05/2022, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №4389720 від 29 червня 2021 року, що підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників від 03 травня 2022 року за договором факторингу №03-05/2022 від 03 травня 2022 року, а також Витягом з реєстру боржників.

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило ОСОБА_1 шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права вимоги до відповідача з огляду на те, що наданий позивачем надано Витяг з реєстру боржників від 03 травня 2022 року є неналежним доказом.

Відповідно до Акту приймання-передачі реєстру боржників від 03 травня 2022 року за договором факторингу №03-05/2022 від 03 травня 2022 року ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) передав, а ТОВ «ФК« Фінтраст Україна» (фактор) прийняв реєстр боржників кількістю 5 849, реєстр передано в повному об`ємі відповідно до умов договору, будь-яких зауважень до вказаного реєстру немає (а.с. 15).

Отже, реєстр боржників містить персональні дані інших, крім відповідача у справі, осіб кількістю 5 849.

Відповідно до Витягу з реєстру боржників ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) відступив ТОВ «ФК« Фінтраст Україна» (фактор) право вимоги заборгованості до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №4389720 у розмірі 55 760 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 17 000 грн та нарахованих процентів у розмірі 38 760 грн.

Витяг підписаний директорами ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК« Фінтраст Україна», їх підписи скріплені печатками товариств (а.с. 16).

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року № 2297-VI поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення.

Враховуючи вищенаведені норми права, апеляційний суд, встановивши, що реєстр боржників кількістю 5 849, який містить персональні дані інших, крім відповідача, осіб, передано в повному об`ємі відповідно до умов договору, будь-яких зауважень до вказаного реєстру немає, вважає, що Витяг з цього реєстру стосовно тільки відповідача без зазначення всіх 5 849 боржників є належним та допустимим доказом переходу права вимоги до конкретного боржника ОСОБА_1 за конкретним кредитним договором №4389720 у розмірі 55 760 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права вимоги до відповідача з огляду на те, що позивачем не доведено, що право вимоги перейшло саме за кредитним договором від 29 червня 2021 року № 4389720, а також не надано доказів здійснення фактором оплати за відступлені права вимоги, зокрема до відповідача, за договором факторингу №03-05/2022 від 03 травня 2022 року, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Рішення суду про визнання недійсним договору факторингу №03-05/2022 від 03 травня 2022 року відсутнє.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Судом встановлено, що в обґрунтування позову позивач посилався на те, що 29 червня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4389720 про надання споживчого кредиту.

Також позивач посилався на те, що зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/documents. Відповідач до укладення договору також була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту.

Після прийняття відповідачем умов кредитного договору з нею було укладено електронний кредитний договір, який був підписаний у відповідності до вимог частин шостої, восьмої статті 11, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «НОМЕР_2».

Згідно з кредитним договором № 4389720 від 29 червня 2021 року він надається на наступних умовах: сума кредиту - 20 000 грн (пункт 1.3. договору); строк кредиту 30 днів (тобто до 29 липня 2021 року), який може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору (пункт 1.4.). Тип процентної ставки - фіксована (пункт 1.5.), стандартна процентна ставка становить 1,90% в день.

Відповідно до пункту 1.5.2. кредитного договору знижена процентна ставка 0,95 % в день та застосовується відповідно до наступних умов.

Якщо споживач у межах строку, визначеного в пунктом 1.4 договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, споживач як учасник програми лояльності отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту, але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в пункті 1.4 договору, а у випадку пролонгації - до дати пролонгації (не включно), буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, споживач розуміє та погоджується, що застосування стандартної процентної ставки без знижки не можна вважати зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки, а можливість отримання індивідуальної знижки забезпечена для споживача лише як для учасника програми лояльності та лише за умови виконання вимог для її застосування, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 1.5. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до пункту 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до пункту 4.3 договору.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як вбачається в матеріалах справи міститься договір № 4389720 про надання споживчого кредиту від 29 червня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , який був укладений за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна».

Встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту № 4389720 від 29 червня 2021 року, графіку платежів за договором про надання споживчого кредиту № 4389720 від 29 червня 2021 року та в паспорті споживчого кредиту вказано, що вони підписані електронним підписом споживача ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором НОМЕР_3 від 29 червня 2021 року 11:49:46.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що договір про надання споживчого кредиту не підписаний сторонами, то апеляційний суд відхиляє вказані доводи з огляду на те, що з договору № 4389720 про надання споживчого кредиту від 29 червня 2021 року вбачається, що він з однієї сторони підписаний директором ТОВ «Авентус Україна», підпис якого скріплений печаткою товариства, а з другої сторони - підписаний електронним підписом споживача ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором НОМЕР_3 від 29 червня 2021 року 11:49:46.

Отже, без здійснення входу на веб-сайт ТОВ «Авентус Україна», реєстрації та створення електронного кабінету, входу за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, отримання на фінансовий номер otp-пароля, надісланого товариством на такий телефону, власноручне введення відповідачем одноразового паролю-ідентифікатора НОМЕР_3 для електронного підпису, кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Заперечуючи отримання на фінансовий номер телефону otp-пароля, надісланого товариством на такий телефону, власноручне введення одноразового паролю-ідентифікатора НОМЕР_3 для електронного підпису, відповідач не надала жодних доказів, що їй не належить цей номер мобільного телефону.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора НОМЕР_3, власноручно введеним відповідачем для електронного підпису, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами кредитного договору та досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як встановлено судом, відповідач отримала кредит у сумі 20 000 грн на свою платіжну карту № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою платіжного провайдера ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» про перерахування коштів.

Платіжний провайдер ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» надавав ТОВ «Авентус Україна» послуги з переказу грошових коштів відповідно до умов укладеного між ними договору № 087/2-П від 08 липня 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з тим, заперечуючи отримання кредитних коштів у сумі 20 000 грн, відповідач не надала жодних доказів про те, що платіжна карта № НОМЕР_1 їй не належить.

24 липня 2021 року ОСОБА_1 здійснила оплату на рахунок кредитора у розмірі 7 940 грн, з яких 4 940 грн - оплата процентів, 3 000 грн - оплата тіла кредиту.

З огляду на часткове повернення відповідачем грошових коштів на погашення кредиту, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір про надання споживчого кредиту не укладений відповідачем, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його часткового виконання сторонами (постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі справа №926/2308/19).

У зв`язку з оплатою відповідачем на рахунок кредитора грошових коштів у розмірі 7 940 грн, на підставі пунктів 1.4, 4.2. кредитного договору відбулося продовження строку кредиту ще на 30 днів (до 23 серпня 2021 року) з стандартною процентною ставкою 1,90% в день.

Таким чином, станом на 23 серпня 2021 року ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль, тобто до 23 листопада 2021 року.

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі більшому ніж це зазначено позивачем у розрахунках заборгованості.

Розрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, - відповідачем також не наданий не наданий.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з порушеннями ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №4389720 від 29 червня 2021 року станом на 02 травня 2022 року у неї виникла заборгованість у розмірі 55 760 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 17 000 грн та нарахованих процентів у розмірі 38 760 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19, то апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Системний аналіз частини 4 статті 263 ЦПК України дає можливість виснувати, що кожна правова позиція Верховного Суду потребує оцінки на релевантність за двома критеріями: 1) чи ці відносини подібні (ця позиція є застосовуваною до цього спору)?; 2) чи є ця правова позиція ВСУ чинною (поширюється (зберігає юридичну силу) на спірні відносини)?

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, судом установлено, що 29 червня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4389720 про надання споживчого кредиту.

Після прийняття відповідачем умов кредитного договору з нею було укладено електронний кредитний договір, який був підписаний у відповідності до вимог частин шостої, восьмої статті 11, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме: за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «НОМЕР_2».

У справі № 904/2882/18 (постанова Верховного Суду від 11 червня 2019 року) судом встановлено, що 20 липня 2017 року між ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії (замовник) та ТОВ «Южстанкомаш» (виконавець) укладено договір за процедурою закупівлі «відкриті торги». Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами. Окрім того, у договорі, укладеному між сторонами, не наведено умов щодо можливості електронного листування під час його виконання, щодо погодження між сторонами відповідних адрес для електронного листування та переліку осіб, уповноважених вести зазначене листування.

Отже, вказаний договір укладений у простій письмовій формі шляхом складення одного документу, який підписаний сторонами договору.

Спір у справі № 904/2882/18 щодо не відповідності електронного цифрового підпису вимогам частин шостої, восьмої статті 11, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» при укладення електронного договору, - відсутній. Доводи про неукладеність електронного договору також відсутні.

Напроти висновок Верховного Суду, на який посилається апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що:

«Роздруківка електронної переписки не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа»

стосується належності/неналежності доказів на підтвердження відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімку екрану монітору комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором.

У справі № 922/1151/18 (постанова Верховного суду від 24 вересня 2019 року) судом встановлено, що 28 травня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір поставки №15, який підписано сторонами та з боку продавця скріплено печаткою, відомості про його неправомірність в силу приписів статті 203 ЦК України відсутні.

При цьому умовами договору не визначено можливість використання електронного листування нарівні з паперовими носіями, а в реквізитах сторін договору не вказані електронні адреси, які для цього використовуються.

Отже, вказаний договір укладений у простій письмовій формі шляхом складення одного документу, який підписаний сторонами договору.

Спір у справі № 922/1151/18 щодо не відповідності електронного цифрового підпису вимогам частин шостої, восьмої статті 11, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» при укладення електронного договору, - відсутній. Доводи про неукладеність електронного договору також відсутні.

Напроти висновок Верховного Суду, на який посилається апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стосується належності та допустимості такого доказу як скрин-шот електронного листа.

Верховний Суд погодився з висновками суду попередніх інстанцій про те, що наданий лист - це роздруківка з сайту відповідача, який не містить такого обов`язкового реквізиту, передбаченого Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», як електронний цифровий підпис.

У справі № 922/788/19 (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2019 року) судом встановлено, що 05 березня 2018 року між ТОВ «Італ-Сервіс» (постачальник) та ПрАТ «Полтавський олійноекстракційний завод - Кернел Груп» (покупець) укладено договір поставки.

Отже, вказаний договір укладений у простій письмовій формі шляхом складення одного документу, який підписаний сторонами договору.

Спір у справі № 922/788/19 щодо не відповідності електронного цифрового підпису вимогам частин шостої, восьмої статті 11, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» при укладення електронного договору, - відсутній. Доводи про неукладеність електронного договору також відсутні.

Напроти висновок Верховного Суду, на який посилається апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стосується належності та допустимості такого доказу як скрин-шоти листів.

Верховний Суд погодився з висновками суду попередніх інстанцій про те, що електронне листування між сторонами справи не може вважатись належним письмовим доказом, оскільки між сторонами договору не впроваджена процедура електронного документообігу, а відповідач надсилав свої інформаційні повідомлення щодо виконання умов договору без дотримання вимог стосовно наявності обов`язкових реквізитів електронного документу та без завірення його своїм електронним підписом.

У справі № 910/1162/19 (постанова Верховного Суду від 16 березня 2020 року) Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про те, що надані позивачем роздруківки електронного листування не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами у справі. При цьому судами встановлено відсутність будь-яких доказів того, що копії договору та видаткової накладної, електронні листи, скріншоти яких наявні в матеріалах справи, створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вони підписувалися електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі обставини унеможливлюють ідентифікацію відправника повідомлення, а зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення.

Враховуючи, викладене, підстави для застосування відповідних правових висновків, у цій справі - відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська