ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року

м. Київ

справа № 752/15543/22

провадження № 61-13304св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сенс-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва

від 23 листопада 2023 року у складі судді Мазура Ю. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк), яке

є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), про визнання зобов`язання припиненим, виключення запису з Державного реєстру іпотек.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 вересня 2012 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» укладений договір кредиту № 575МІ1 на придбання житла на вторинному ринку.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту

від 19 вересня 2012 року № 575МІ1, того ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 575МІ1-ЗАСТ, за умовами якого позивачка передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру, загальною площею 32,1 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також договір поруки № 575МІ1-порука, укладений між банком, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року

у справі № 433/1771/16-ц позов АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено частково.

Стягнено солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором кредиту у загальному розмірі 99 597,88 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків у загальному розмірі 14 262,93 грн відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Луганського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року (справа

№ 433/1771/16-ц) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 частково.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у сумі

74 149,86 грн, з яких: 65 333,26 грн - заборгованість за кредитом, 7 901,95 грн - заборгованість зі сплати відсотків, 1 235,09 грн - інфляційні витрати за кредитом, 679,56 грн - інфляційні витрати за відсотками, судовий збір у розмірі 218,74 грн.

У задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту і відсотків відмовлено.

У задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 відмовлено.

16 квітня 2021 року вона звернулася до відповідача із заявою стосовно сплати заборгованості за іпотечним кредитом. Банк відкрив їй спеціальний рахунок на який вона перераховувала грошові кошти на погашення заборгованості відповідно до постанови Луганського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року (справа № 433/1771/16-ц).

Незважаючи на те, що станом на 30 серпня 2022 року вона виконала зазначене судове рішення у повному обсязі, сплативши АТ «Альфа-Банк» 75 370,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями, банк продовжує нараховувати їй заборгованість за кредитним договором.

31 серпня 2022 року вона звернулася до АТ «Альфа-Банк» із заявою, у якій повідомила банк про повне виконання постанови Луганського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року (справа № 433/1771/16-ц), та просила визнати зобов`язання припиненим; надати їй довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2012 року № 575МІ1 та закрити відповідний рахунок.

На зазначену заяву банк відповіді не надав.

Посилаючись на те, що вона у повному обсязі виконала основне зобов`язання, сплативши заборгованість за договором кредиту, а тому воно є припиненим,

у зв`язку з чим припиняється й іпотека, позивачка просила визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором від 19 вересня 2012 року № 575МІ1; визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки

від 19 вересня 2012 року № 575МІ1-ЗАСТ, предметом якого

є однокімнатна квартира, загальною площею 32,1 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; виключити запис з Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер обтяження: 13015846, підстава обтяження - іпотечний договір від 19 вересня 2012 року № 575МІ1-ЗАСТ, дата -

19 вересня 2012 року) про державну реєстрацію обтяження за договором іпотеки від 19 вересня 2012 року № 575МІ1-ЗАСТ.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня

2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження відсутності заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2012 року № 575МІ1 та виконання рішення суду, а отже, й передбачених законом підстав для визнання іпотеки припиненою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року

у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 17 травня 2023 року у справі № 607/14567/21, від 06 листопада 2023 року

у справі № 725/8953/21, від 16 лютого 2022 року у справі № 344/17498/20,

від 23 липня 2024 року у справі № 303/5420/20, від 22 лютого 2022 року у справі

№ 761/36873/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15, від 22 грудня 2021 року у справі № 639/7165/20, від 23 вересня 2021 року у справі №234/5464/20, від 16 червня 2022 року у справі № 226/1487/21, від 26 січня 2022 року у справі

№ 127/26402/20, від 08 лютого 2023 року у справі №341/7767/21, від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі

№ 186/1376/19, від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20, від 20 серпня

2021 року у справі № 149/2736/20, від 02 жовтня 2019 року у справі

№ 126/1056/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 520/7281/15-ц, від 26 січня

2022 року 127/26402/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Посилається не те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389,

пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги квитанції про сплату заборгованості за кредитним договором

від 19 вересня 2012 року № 575МІ1, які містять відомості про призначення платежу, а також відповідні відмітки працівників банку, а отже, є належними та допустимими доказами виконання постанови Луганського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року (справа № 433/1771/16-ц) та погашення кредитної заборгованості у повному обсязі.

Зважаючи на те, що відповідач не звертався до суду із заявою про видачу виконавчого листа та, відповідно, виконавче провадження з примусового виконання постанови Луганського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року

у справі № 433/1771/16-ц не відкривалося, неможливо надати будь-які інші докази повного виконання судового рішення.

Відповідач зазначеного не спростував, будь-яких заперечень чи розрахунку заборгованості до суду не подав.

За таких обставин висновок суду першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, про те, що квитанції про сплату заборгованості не є належними і допустимими доказами на підтвердження виконання позивачкою зобов`язань за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за цим договором, є помилковим.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389; витребувано із Голосіївського районного суду міста Києва матеріали справи № 752/15543/22.

У жовтні 2024 року матеріали справи № 752/15543/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 вересня 2012 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту № 575МІ1 на придбання житла на вторинному ринку, за умовами якого позивачці було надано кредит у розмірі

80 000,00 грн, з кінцевим терміном повернення кредиту до 18 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту

від 19 вересня 2012 року № 575МІ1, того ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 575МІ1-ЗАСТ, за умовами якого позивачка передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру, загальною площею 32,1 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також договір поруки № 575МІ1-порука, укладений між банком, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року

у справі № 433/1771/16-ц позов АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено частково.

Стягнено солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором кредиту у загальному розмірі 99 597,88 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків у загальному розмірі 14 262,93 грн відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Луганського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року (справа

№ 433/1771/16-ц) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 частково.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у сумі

74 149,86 грн, з яких: 65 333,26 грн - заборгованість за кредитом, 7 901,95 грн - заборгованість зі сплати відсотків, 1 235,09 грн - інфляційні витрати за кредитом, 679,56 грн - інфляційні витрати за відсотками, судовий збір в розмірі 218,74 грн.

У задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту і відсотків відмовлено.

У задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 відмовлено.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона у повному обсязі виконала основне зобов`язання, сплативши заборгованість за договором кредиту, відповідно до постанови Луганського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року (справа № 433/1771/16-ц) у загальному розмірі 75 340,00 грн, що

є підставою для припинення іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частини перша, п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Отже, іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, є дійсною до припинення основного зобов`язання. Зобов`язання припиняється частково або

у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом,

є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже, і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц та постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20, на які посилається заявниця

у касаційній скарзі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження припинення основного зобов`язання.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок судів попередніх інстанцій суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним

у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 344/17498/20, від 17 травня

2023 року у справі № 607/14567/21, від 06 листопада 2023 року у справі № 725/8953/21.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 344/17498/20 Верховний Суд виходив з того, що виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором дає підстави для висновку про те, що зобов`язання за кредитним договором припинилися на підставі статті 599 ЦК України, в день остаточного погашення заборгованості

(26 жовтня 2020 року), стягнутої судовим рішенням.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Оскільки основне зобов`язання припинилося виконанням 26 жовтня 2020 року, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про визнання припиненою іпотеки з 26 жовтня 2020 року та задоволення позовних вимог про зняття обтяження з об`єкта нерухомого майна.

У справі, що переглядається на підтвердження виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення всієї суми заборгованості ОСОБА_1 надала квитанції:

від 28 травня 2021 року № 1-1926К на суму 8 300,00 грн, від 18 червня 2021 року № 1-1356К на суму 3 000,00 грн, від 01 липня 2021 року № 1-60К на суму

7 000,00 грн, від 02 липня 2021 року № 1-1327К на суму 11 000,00 грн, від 30 липня 2021 року № 1-271К на суму 5 000,00 грн, від 27 серпня 2021 року № 1-1761 на суму 7 000,00 грн, від 30 вересня 2021 року № 1-1077К на суму 5 000,00 грн,

від 29 жовтня 2021 року № 1-1164К на суму 7 000,00 грн, від 29 листопада

2021 року № 1-1231К на суму 2 000,00 грн, від 21 грудня 2021 року № 1-1118К на суму 3 000,00 грн, від 21 січня 2022 року № 1-1367К на суму 3 000,00 грн,

від 06 червня 2022 року № 1-307К на суму 2 000,00 грн, від 26 червня 2022 року № 1-393К на суму 5 000,00 грн, від 29 липня 2022 року № 1-408К на суму

4 000,00 грн, від 26 серпня 2022 року № 1-332К на суму 23 850,00 грн, від 30 серпня 2022 року № 1-391К на суму 1 220,00 грн.

У постановах від 17 травня 2023 року у справі № 607/14567/67 та 06 листопада 2023 року у справі № 725/8953/21, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що квитанції про сплату грошових коштів є належними доказами, що підтверджують виконання позивачкою зобов`язань за кредитним договором.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначеного не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про те, що надані позивачкою квитанції про сплату грошових коштів на розрахунковий рахунок банку із зазначенням судового рішення, на виконання якого здійснюється така сплата, не є належним доказом виконання основного зобов`язання, зважаючи ще й на те, що банк не посилався на наявність

у ОСОБА_1 невиконаних зобов`язань, будь-яких доказів чи заперечень до суду не подавав.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 повністю виконала судове рішення про дострокове стягнення з неї всієї суми заборгованості за кредитним договором, здійснивши останній платіж 30 серпня 2022 року,

у зв`язку з чим основне зобов`язання припинилося на підставі статті 599 ЦК України та внаслідок цього згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» припинилося і акцесорне зобов`язання за похідним від основного - договором іпотеки, укладеним з метою забезпечення виконання умов кредитного договору.

Узагальнюючи наведене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права знайшли своє підтвердження, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення

у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання та додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, про що обґрунтовано зазначено в касаційній скарзі, оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 977,20 грн, за подання апеляційної скарги - 4 465,80 грн та за подання касаційної скарги - 5 954,56 грн, а всього - 13 397,40 грн, який підлягає стягненню на її користь з

АТ «Сенс-Банк».

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року скасувати, увалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк», про визнання зобов`язання припиненим, виключення запису з Державного реєстру іпотек задовольнити.

Визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 вересня 2012 року № 575МІ1, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк».

Визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки від 19 вересня 2012 року

№ 575МІ1-ЗАСТ, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого

є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк», предметом якого є однокімнатна квартира, загальною площею 32,1 кв. м, розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Авершиною І. В., зареєстрованим

у реєстрі за № 1154.

Виключити запис з Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер обтяження 13015846, підстава обтяження - іпотечний договір від 19 вересня 2012 року

№ 575МІ1-ЗАСТ, дата - 19 вересня 2012 року) про державну реєстрацію обтяження за договором іпотеки від 19 вересня 2012 року

№ 575МІ1-ЗАСТ, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого

є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк»

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс-Банк» на користь ОСОБА_1 13 397 (тринадцять тисяч триста дев`яносто сім) грн 40 коп на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець