Провадження № 22-ц/4808/159/25
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитиниза апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2024 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що для їхнього сина повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий рівень життя має забезпечувати дитині саме позивач, оскільки батько участі у вихованні не приймає. Проте, вважає, що батьки мають рівний обов`язок на утримання дитини, оскільки батько є здоровим та працездатним має можливість сплачувати аліменти на утримання спільної дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що зазначений вище розмір аліментів є обґрунтованим.

Просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2024 року позов задоволено.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Рішення в межах сплати платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що представник відповідача просив суд першої інстанції відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що на даний час в провадженні суду знаходиться інша цивільна справа за позовом відповідача до позивачки про виключення відомостей про батька дитини. Крім того, представник вказав про те, що відповідач проходить військову службу в ЗСУ, а тому наявні підстави для зупинення провадження у справі. Відповідач в іншому шлюбі не перебуває та не має неповнолітніх дітей на утриманні.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не дотримуючись завдань цивільного судочинства, що полягають у забезпеченні повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

ОСОБА_2 з 12 березня 2023 року по теперішній час проходить військову службу в НОМЕР_1 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України, що підтверджується копією довідки виданою військовою частиною НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України, яка міститься в матеріалах справи.

Суду першої інстанції було подано клопотання про витребування доказів у справі, яке аргументувалось тим, що адвокатом направлялися адвокатські запити на електронну адресу військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України з метою отримання інформації про перебування на військовій службі у складі підрозділу другої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби першої прикордонної комендатури швидкого реагування старшого солдата ОСОБА_2 та яку посаду він обіймає. Проте, відповіді на адвокатські запити отримані не були.

Така інформація та підтверджуючі документи, які можуть бути отримані з військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України необхідна була відповідачу для зупинення провадження у цій справі.

Однак суд першої інстанції у задоволенні клопотання про зупинення провадження усно відмовив, не аргументуючи таку відмову.

Суд першої інстанції в своєму рішенні не вказав жодного посилання на відмову у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, про наявність такого клопотання.

Вищевказане свідчить про неповноту з`ясування всіх обставин справи судом першої інстанції, а також порушення судом першої інстанції основоположної засади цивільного судочинства змагальності сторін.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції грубо порушив принцип змагальності сторін, не з`ясувавши всіх обставин справи, постановив неправомірне рішення, яке підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що існують підстави для зупинення провадження у справі, оскільки відповідач перебуває у складі Збройних Сил України.

Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, коли їх подання до суду становило для нього значні труднощі.

Просить скасувати рішення першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що з 03.01.2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 24.11.2023 року розірвано, що підтверджується копією рішення суду по справі №201/8594/23 (а.с. 14-15).

З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.03.2022 року №2615- вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 (а.с.7).

Як вбачається із копії свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_3 від 04.01.2024 року ОСОБА_4 04.01.2024 року змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про народження (серія НОМЕР_4 від 02.07.2024) вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6).

З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.07.2024 року №2615- вбачається, що ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13.08.2024 року встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12-13).

У витязі зазначено, що графи №7, 9 актового запису не заповнені у зв`язку з відсутністю даних у медичному висновку про народження; Прізвище « ОСОБА_5 » та ім`я « ОСОБА_6 » дитини присвоєно згідно витягу з рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про розгляд питань органу опіки та піклування від 28.06.2024 року №801.; Порушено термін державної реєстрації народження.; Гр. 15, 16 не заповнено у зв`язку з відсутністю паспорта батька.

Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2, 3, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком до 6 років з 1 січня становить 2 563 грн.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував: стан здоров`я та матеріальне становище сторін, зокрема те, що дитина перебуває на утриманні матері, яка на даний час не працює та отримує державну соціальну допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн та допомогу ВПО інших доходів немає. Відповідач є молодою здоровою особою, інших дітей на утриманні немає, добровільно коштів на утримання дитини позивачці не надає.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що відповідач проходить військову службу та перебуває у складі Збройних Сил України, а тому існують підстави для зупинення провадження у цій справі є необґрунтованими, оскільки для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України в матеріалах цивільної справи мають бути докази перебування сторони у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема, беруть безпосередню участь у виконанні бойових завдань.

Така правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду про зупинення провадження від 14.12.2022 по справі 757/5240/16-ц, від 29.08.2022 по справі 461/5209/19, від 29 серпня 2022 року в справі №461/5209/19.

ОСОБА_2 , перебуваючи у складі Збройних сил України, не надав доказів, що він виконує бойові завдання у зоні бойових дій та бере безпосередню участь у бойових діях або у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, перебуваючи безпосередньо на лінії бойового зіткнення з противником, а копія довідки з в/ч НОМЕР_2 №08/2499 від 21.08.2024 року є недостатньою для зупинення провадження у справі.

Крім того, ОСОБА_2 бере участь у справі через свого представника, тому зупинення провадження у цій категорії справ негативно позначиться на інтересах дитини, яка потребує матеріальної допомоги від двох батьків для її повноцінного та гармонійного розвитку.

Невірними є доводи апелянта про те, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, коли їх подання до суду становило для нього значні труднощі.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Представником відповідача та самим відповідачем не надано суду доказів про виникнення у них труднощів в отриманні інформації та відомостей про те, що відповідач ОСОБА_2 проходить службу у складі Збройних сил України та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та участі у виконанні бойових завдань. З матеріалів справи не вбачається даних про відмову в наданні їм такої інформації чи неможливості її отримання.

З цього приводу і колегія апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення клопотання представника апелянта про витребування таких доказів.

Відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що він за станом здоров`я або за матеріальним станом не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини в розмірі 1/4 частки своїх доходів.

Суд виключно з урахуванням інтересів дитини прийшов до обґрунтованого висновку, що дитина перебуває на утриманні матері, яка не працює та отримує державну соціальну допомогу та допомогу ВПО інших доходів немає, а відповідач є молодою здоровою особою, інших дітей на утриманні немає, добровільно коштів на утримання дитини позивачці не надає, тому є підстави для стягнення аліментів на дитину у визначеному судом розмірі.

Доводи представника відповідача у суді першої інстанції, що відповідачем заявлено у суді інший позов до ОСОБА_1 про виключення відомостей про батька дитини не можуть слугувати підставою для відмови у стягненні аліментів на дитину. Така обставина вказує на те, що відповідач, перебуваючи на військовій службі, порушив у суді інші справи на захист своїх інтересів, тому інтереси дитини на цей час мають бути захищені у спосіб, визначений позивачкою.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 січня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О.Томин