У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2025 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розвівання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про розвівання шлюбу.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області вказана позовна заява залишена без руху із зазначенням недоліків які слід усунути, а саме вказано на те, що:

У позовній заяві зазначено що: « ОСОБА_2 Паспорт : НОМЕР_1 від 01.09.2021 Останнє відоме місце фактичного проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 Відсутні відомості про реєстрацію в ЄСІТС тел.НОМЕР_2 Email: ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

При цьому позивач зазначає, що вона є громадянкою України, а її чоловік (відповідач) є громадянином США, та що відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» у них відсутній спільний особистий закон подружжя. Також, що ними як подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Питання вибору права, що підлягає застосуванню при розірванні шлюбу, регламентоване у параграфі 285 Зведення колізійних норм США Законодавства, що регулює право на розлучення («Law Coveming Right to Divorce»). Згідно з ним національне право держави постійного проживання, в якій пред`явлено позов, підлягає застосуванню для визначення права на розірвання шлюбу (The local law of the domiciliary state in wich the action is brought will be applied to determine the right to divorce). Отже, у законодавстві США викладена колізійна прив`язка до закону суду, який розглядає спір (lex fori). Отже, правові норми США при вирішенні питання щодо розірвання шлюбу закріплюють колізійну прив`язку до закону суду (lех fori), що передбачає застосування законодавства держави, суд якої вирішує справи про розірвання шлюбу, за умови постійного проживання хоча б одного з подружжя на території цієї держави. Тому позивач зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права України.

Згідно ч.ч.6-8 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи .

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

На виконання вказаних вимог судом сформовано запит у Єдиному державному демографічному реєстрі з метою визначення підсудності отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Так, згідно відповіді №957358 від 10.12.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, відомості про зареєстроване місце проживання вказаної особи відсутні.

У зв`язку із чим, судом здійснено запити до відповідних органів реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Згідно отриманої судом інформації - листа, що надійшов до суду із Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 23.12.2024 року - дані стосовно реєстрації місця поживання громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_2 в картотеці реєстраційного обліку сільської ради відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.2 ст.28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Згідно ч.10 вказаної норми, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відомостей, що на утриманні позивача є малолітні або неповнолітні діти або що він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача в матеріалах позовної заяви відсутні. При цьому зі змісту позовної заяви, вбачається між подружжям не досягнуто домовленості про розгляд справи саме Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, будь-яких доказів того, що останнє зареєстроване місце проживання відповідача чи його перебування чи постійного заняття (роботи), місцезнаходження належного йому майна, є саме вказана у позовній заяві адреса, АДРЕСА_2 (що територіально відноситься до юрисдикції Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області) позивачем не надано.

Процесуальний закон визначає підсудність справ, встановлюючи відповідні правила визначення суду, який має право розглядати справу.

Згідно ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»… довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи..;

Враховуючи вищевказані норми законодавства позивачу слід обґрунтувати підстави звернення з даною позовною заявою до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за територіальною підсудністю.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

Так, порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Частинами першою, другою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону № 2709-IV.

Зокрема, відповідно до пункту 2 частини першої статті 76 Закону № 2709-IV встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них (частина друга статті 28 ЦПК України).

Верховний Суд в Постанові від 16 вересня 2020 року справа № 642/3886/18 (провадження № 61-16527св19) вказує на те, що визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону № 2709-IV.

Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (стаття 63 Закону № 2709-IV).

Згідно зі статтею 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

ВС у вказаній постанові зазначив, що аналіз положень статті 60 Закону № 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спільних дітей в сторін немає.

Відповідно до доданих до позову копії документів, зокрема паспорту громадянина Республіки Гаїті та свідоцтва про шлюб, відповідач у справі - ОСОБА_2 є громадянином Республіки Гаїті.

Так, вказана позовна заява не містить посилання позивача про те, що подружжя проживало, проживає на території України. Разом із тим, за твердженням ОСОБА_1 , останнім відомим місцем проживання її чоловіка є с. Кам`яниця, Ужгородського району Закарпатської області, а тому на її думку справа підсудна саме Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області. Однак жодного підтвердження того, що відповідач проживав чи проживає саме у вказаному населеному пункті позовна заява не містить.

Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до ст. 110 СК України розірвання шлюбу можливе за заявою одного з подружжя.

Згідно з ч. 2 і 3 ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право"подружжя, будучи громадянами різних держав, можуть обрати право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Таке можливо, тільки якщо вони не мають спільного місця проживання або якщо особистий закон кожного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. За ч. 2ст. 28 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року), позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Приписами ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. А відповідно до ст.28 ч.2 чинного ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до ст.76 ч.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст.77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).

Такої угоди для визначення підсудності Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області до матеріалів позову не надано.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху було вказано на те, що: відсутні докази спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам; домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Крім того, за змістом статті 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позивачу було вказано на необхідність зазначити підтвердження того, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав до іноземного суду держави (США, Республіки Гаїті), та зазначити чи не перебуває у суді чи іншому юрисдикційного органу іноземної держави справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Для усунення вказаних в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків було надано строк, три дні з дня отримання копії ухвали.

07.01.2025 від позивача по справі надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано позовну заяву в новій редакції.

Разом із тим, як вбачається із поданих до суду заяви про усунення недоліків та позовної заяви, позивачем недоліки на які вказано в ухвалі від 30.12.2024 не усунуто.

Позивач зазначає, що з січня 2024 року проживають окремо та не підтримує ані спілкування, ані подружніх стосунків. З січня 2024 року відповідач обмежив її можливість телефонувати йому, надсилати повідомлення та будь-яким іншим чином контактувати з ним шляхом блокування. Фактично шлюб вже припинив своє існування з січня 2024 року; вважає, що примирення сторін та відновлення подружніх стосунків не можливе, у зв`язку з чим просить суд не надавати строк для примирення; правові норми США при вирішенні питання щодо розірвання шлюбу закріплюють колізійну прив`язку до закону суду (lex fori), що передбачає застосування законодавства держави, суд якої вирішує справи про розірвання шлюбу, за умови постійного проживання хоча б одного з подружжя на території цієї держави; відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, що стосуються особистого та сімейного статусу фізичної особи, зворотне відсилання до права України приймається. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права України; згідно Витягу з реєстру територіальної громади №2025/000057515 від 03.01.2025 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Копія витягу додається; між сторонами відсутня угода, що передбачає підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам та відсутня домовленість подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них; з метою досудового врегулювання спору, вона неодноразово особисто та у телефонному режимі зверталася до відповідача з проханням подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу у відповідності до ч. 1 ст.106 СК України. Однак, відповідач відмовляється подати таку спільну заяву і на контакт стосовно розірвання шлюбу у порядку, передбаченому ч.І ст.106 СК України не йде.

Позивач підтверджує, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав до іноземного суду будь-якої іншої держави втому числі США, Республіки Гаїті, та підтверджує, що наразі не перебуває у суді чи іншому юрисдикційного органу іноземної держави справа із спору між нами з відповідачем з цього ж самого предмету і з тих самих підстав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, позивачем не вказано, що подружжя проживало, проживає на території України. Разом із тим, за твердженням ОСОБА_1 , останнім відомим місцем проживання її чоловіка є с. Кам`яниця, Ужгородського району Закарпатської області, а тому на її думку справа підсудна саме Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області. Однак жодного підтвердження того, що відповідач проживав чи проживає саме у вказаному населеному пункті позовна заява не містить.

Як вказано у позовній заяві шлюб зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що складено відповідний актовий запис за №3683. Та, що з січня 2024 року проживають окремо та не підтримують ані спілкування, ані подружніх стосунків. З січня 2024 року відповідач обмежив можливість позивача телефонувати йому, надсилати повідомлення та будь-яким іншим чином контактувати з ним шляхом блокування. Фактично шлюб вже припинив своє існування з січня 2024 року.

При цьому позивач не вказує де саме проживало подружжя з моменту укладення шлюбу, та відповідно доказів цьому не надає.

Також позивачем не додано до позовної заяви угоди для визначення підсудності Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області. Натомість вказано що: між подружжям відсутня угода, згідно яка б передбачала підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам та відсутня домовленість подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Також, з позовної заяви вбачається, що від шлюбу сторони дітей не мають. Про домовленість подружжя стосовно розгляду справи в Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області також не повідомлено.

Крім того, відповідно до відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача в Ужгородському районі Закарпатської області відсутні.

Згідно з ч. 9, ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

У заяві, поданій на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, позивач зазначає, що останньою відомою адресою місця проживання відповідача є: АДРЕСА_2 , що на думку позивача підтверджено актом про фактичне проживання за такою адресою мешканців села Кам`яниця.

Однак, реєстрація місця проживання (перебування) особи це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Натомість, відомості, на які посилається позивач не підтверджують зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання чи перебування відповідача, так само не встановлюють і період проживання відповідача.

Також позивачем, не долучено до матеріалів справи доказів спільного проживання позивача та відповідача на території України або ж наявності укладеної між сторонами угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність даної справи судам України.

Інших доказів на підтвердження підсудності даної справи Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області, визначених положеннями чинного міжнародного та національного законодавства, позивачем не надано.

Крім цього, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин про відсутність спору у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави позивачем не надано також.

За наведеного суд приходить до висновку що недоліки на які вказано в ухвалі суду від 30.12.2024 позивачем не усунуто. Клопотання про надання додаткового строку для усунення недоліків від позивача по справі до суду не надходило.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

При вирішенні питання про повернення позивачеві його заяви, судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Поряд з цим, шляхом вільного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2024 року відмовлено у відкриття провадження у цивільній справі позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розвівання шлюбу (справа№308/17919/24).

Разом із тим відсутні відомості про оскарження вказаного судового рішення, та про результати розгляду відповідної апеляційної скарги.

Також, вважаю за необхідне повідомити заявника, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розвівання шлюбу,- вважати неподаною і повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош