ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року

м. Київ

справа № 454/2510/21

провадження № 61-3993св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями та бездіяльністю органів досудового слідства та прокуратури.

Позовну заяву обґрунтував тим, що постановою прокурора Сокальського району Львівської області Мисяк В. М. від 21 травня 2009 року порушено кримінальну справу № 168-0097 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України), - службове підроблення, по факту, що, нібито, він (позивач), як фізична особа-підприємець, будучи службовою особою, в період з квітня 2008 року до травня 2008 року склав і видав завідомо неправдиві довідки про доходи громадянам ОСОБА_2 від 30 квітня 2008 року № 57, ОСОБА_3 від 23 травня 2008 року № 69 і ОСОБА_4 від 26 травня 2008 року за № 70 для пред`явлення в Сокальське відділення при ФЛРУ Акціонерного товариства «Індекс-Банк» з метою отримання вказаними особами кредиту.

У процесі досудового розслідування цієї кримінальної справи постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області від 22 червня 2009 року вже стосовно нього (позивача) було порушено кримінальну справу за частиною другою статті 222 КК України (шахрайство з фінансовими ресурсами, що вчинені повторно) та частиною першою статті 366 КК України, а постановою від 24 червня 2009 року його притягнуто як обвинуваченого за частиною другою статті 222 та частиною першою статті 366 КК України.

30 червня 2009 року у цій кримінальній справі № 168-0097 складено обвинувальний висновок про обвинувачення його ( ОСОБА_1 ) за частиною другою статті 222 та частиною першою статті 366 КК України, який був переданий в Сокальський районного суду Львівської області.

У той час, коли у Сокальському районному суді Львівської області розглядалася вищевказана кримінальна справа за № 168-0097 за обвинуваченням його за частиною другою статті 222 та частиною першою статті 366 КК України, постановою слідчого Слідчого відділення Сокальського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - СВ Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області) від 11 вересня 2009 року відносно нього було порушено іншу кримінальну справу за № 128-0997, за нібито вчинення ним злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України (шахрайство у великих розмірах), за фактом заволодіння шахрайськими способом 24 545,00 євро, які належали ОСОБА_5 , яка отримала їх як кредит у Акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» та передала ОСОБА_1 для тимчасового використання в підприємницькій діяльності, чого він ніколи не заперечував, у тому числі, коли Банк вимагав від неї повернення коштів.

02 лютого 2010 року у кримінальній справі № 128-0997 прокурором Сокальського pайону затверджено черговий обвинувальний висновок про обвинувачення його ( ОСОБА_1 ) за частиною третьою статті 190 КК України, який був переданий в Сокальський районний суд Львівської області для розгляду по суті.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 05 лютого 2010 року кримінальну справу № 128-0997 про обвинувачення його за частиною третьою статті 190 КК України об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 168-0097 про обвинувачення його за частиною другою статті 222 та частиною першою статті 366 КК України, яка знаходилась в провадженні голови суду Пахута С. О.

07 вересня 2011 року у кримінальній справі № 128-1287 прокурором Сокальського району затверджено обвинувальний висновок про обвинувачення його за частиною другою статті 190 та частиною першою статті 366 КК, який був переданий в Сокальський районний суд Львівської області для розгляду по суті, та яку ним було об`єднано з першими двома справами, які вже розглядались у суді.

У процесі судового розгляду постановою прокурора прокуратури Сокальського району Львівської області від 07 вересня 2012 року у кримінальній справі про його обвинувачення його за частиною другою статті 222, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 190 та частиною другою статті 190 КК України, змінено пред`явлене органами досудового слідства обвинувачення, шляхом виключення обвинувачення за частиною другою статті 222 КК (шахрайство з фінансовими ресурсами, що вчинені повторно), із залишенням обвинувачення за частиною третьою статті 190 КК (шахрайство стосовно ОСОБА_5 на суму 24 545,00 євро), частиною першою статті 366 КК (службове підроблення, видача довідок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ) та частиною другою статті 190 КК (заволодіння кредитними коштами ОСОБА_7 на суму 10 000,00 грн).

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 24 вересня 2012 року кримінальну справу про обвинувачення його за частиною першою статті 366 КК (по факту службового підроблення при видачі довідок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ) через майже 4 роки з моменту відкриття цієї кримінальної справи та знаходження його ( ОСОБА_1 ) протягом цього періоду часу під слідством і судом було закрито та звільнено його ( ОСОБА_1 ) від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності для притягнення до кримінальної відповідальності.

Провадження у кримінальній справі про обвинувачення його за частинами другою та третьою статті 190 КК України суд продовжив, у тому числі щодо обвинувачення його за частиною другою статті 222 КК України, за епізодом, кримінальна справа за яким була закрита вказаною вище постановою від 07 вересня 2012 року стосовно обвинувачення його за частиною першою статті 366 КК України, незважаючи на те, що прокурор у справі виключив такі його діяння за ознаками частиною другою статті 222 КК України з обвинувачення, як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Вироком Сокальського районного суду від 15 квітня 2013 року його визнано винним за частинами другою та третьою статті 190 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, але на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком у три роки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2014 року цей вирок Сокальського районного суду від 15 квітня 2013 року було скасовано, а справу повернуто на новий розгляд до Сокальського районного суду Львівської області у зв`язку з істотним порушенням закону при його винесенні.

При новому судовому розгляді постановою Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 повернуто прокурору Сокальського району для організації додаткового розслідування з мотивів неповноти досудового слідства.

Прокуратурою Сокальського району справу для подальшого досудового розслідування було скеровано в СВ Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області, де за вказаними фактами в Єдиному реєстрі досудових розслідувань внесено відомості та присвоєно номера двох кримінальних проваджень, а саме: № 0001299 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, та № 0000089 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.

Постановою прокурора Червоноградської місцевої прокуратури, до складу якої при реорганізації органів прокуратури увійшла Сокальська районна прокуратура, об`єднано два кримінальні провадження в одне - № 0001299 за частинами другою та третьою статті190 КК Украйни.

Через півтора року після направлення цієї справи на додаткове розслідування, постановою слідчого Сокальського відділення поліції Червоноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області) від 18 травня 2016 року це кримінальне провадження за № 0001299 було закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та третьою статті 190 КК України.

Проте постановою заступника прокурора Львівської області від 09 червня 2016 року цю постанову слідчого було скасовано, а матеріали справи скеровано для проведення подальшого досудового розслідування, яке тривало ще майже два роки.

Після цього черговою постановою прокурора Сокальського відділу Червоноградської місцевої прокуратури від 08 квітня 2018 року, яку він (позивач) отримав 25 жовтня 2018 року із супровідним листом Сокальського відділу Червоноградської місцевої прокуратури від 25 жовтня 2018 року, це кримінальне провадження № 0001299 знову було закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та третьою статті 190 КК України.

Після отримання вказаної вище постанови про закриття кримінального провадження, в цьому ж році він звернувся до Сокальського районного суду Львівської області з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року, у зв`язку з тим, що одним із відповідачів у вказаній справі був Сокальський районний суд Львівської області, визначено підсудність цієї справи Червоноградському міському суду Львівської області.

Після того, як суд розпочав розгляд вказаної справи, постановою від 27 березня 2019 року тодішній перший заступник прокурора області ОСОБА_9 з надуманих підстав, щоб уникнути на деякий час цивільно-правової відповідальності за незаконні дії стосовно ОСОБА_1 органами прокуратури, досудового слідства і суду, практично через рік скасував постанову прокурора Червоноградського відділу прокуратури Буцького Б. В. від 08 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0001299, розпочатого 28 листопада 2014 року.

Переконував, що з цього часу, тобто вже більше двох років, у цьому кримінальному провадженні взагалі нічого не робилося, жодних рішень не приймається, провадження не закривається, хоча всі розумні строки для прийняття законного рішення давно спливли.

Також зазначав, що на його переконання, такий стан вигідний прокуратурі області і теперішній Червоноградській окружній прокуратурі для того, щоб мати можливість заперечувати його позов про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який знаходиться на розгляді Червоноградського міського суду, тим, що розслідування ще не завершене.

Крім того, вказував на те, що обмеження його прав розпочалось ще в 2009 році і триває вже 12 років.

Також вказував, що предметом цього позову є порушення розумних строків під час досудового розслідування і його неефективність, зокрема, після скасування постанови про закриття кримінального провадження від 27 березня 2019 року і неприйняття рішення відповідно до статті 219 КПК України, якою визначено конкретні строки для завершення розслідування та прийняття рішення.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями та бездіяльністю, 250 000,00 грн та 3 000,00 грн понесених витрат на правову допомогу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що за період перебування позивача під слідством та судом його життя значно погіршилося, що призвело до нервових зривів, і, виходячи з принципу співмірності та зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, суд дійшов висновку, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі, який гарантований в цьому випадку законом, а саме 250 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задоволено. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 лютого 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 454/3922/18 та рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 травня 2023 року (заява № 2786/21) вже отримав справедливу сатисфакцію від держави Україна за моральну шкоду, завдану внаслідок описаних в позовній заяві дій та бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, і присуджений судами розмір такої сатисфакції морального відшкодування є достатнім для розумного задоволення потреб позивача, як потерпілої особи, оскільки не повинен призводити до збагачення за рахунок держави до того ж у період воєнного стану, введеного в Україні з 24 лютого 2022 року у зв`язку із збройною агресією російської федерації.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07; постановах Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 201/7621/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 199/9550/15, від 23 січня 2020 року у справі № 638/1413/17, від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц; постановах Верховного Суду України від 25 березня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник вказує, що підставою касаційного оскарження є відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості розгляду позовних вимог щодо відшкодування шкоди національними судами за наявності рішення ЄСПЛ у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- не вправі був скасовувати судове рішення суду першої інстанції у цій справі і відмовляти у задоволенні позову;

- не звернув увагу на те, що свої вимоги у цій справі заявник мотивував лише загальними підставами відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України), внаслідок порушення розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні і його спеціального затягування;

- проігнорував те, що постановою Львівського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 454/3922/18, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 вересня 2023 року про виправлення арифметичної помилки, на користь заявника стягнуті кошти за незаконне перебування під слідством і судом на підставі спеціального Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і статті 1176 ЦК України;

- не врахував, що рішенням ЄСПЛ від 11 травня 2023 року (заява № 2786/21) заявнику присуджено грошову компенсацію за надмірну тривалість кримінального провадження та відсутність ефективного засобу захисту в національних судах, яке вже виконане державою Україна, з констатацією порушень стосовно заявника пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція);

- не звернув уваги на те, що наявність рішення ЄСПЛ та постанови Львівського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 454/3922/18 не знімає необхідності у вирішенні спору у цій справі про відшкодування шкоди заявнику національним судом.

Також у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, яке мотивував тим, що повний текст постанови Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, який складено 02 лютого 2024 року, у день його складення він не отримав. Натомість, копію повного тексту постанови отримав у суді першої інстанції лише 05 березня 2024 року та подав касаційну скаргу до відділення поштового зв`язку 14 березня 2024 року.

У квітні 2024 року Головне управління Національної поліції у Львівській області, в інтересах якого діє Паїк М. В., подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду 02 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Сокальського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 454/2510/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У квітні 2024 року матеріали справи № 454/2510/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року справу № 454/2510/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою прокурора Сокальського району Львівської області від 21 травня 2009 року порушено кримінальну справу № 168-0097 за фактом службового підроблення за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області від 22 червня 2009 року стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 222 (шахрайство з фінансовими ресурсами, вчинене повторно) та частиною першою статті 366 КК України (службове підроблення).

Постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області від 24 червня 2009 року у кримінальній справі № 168-0097 притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 222, частиною першою статті 366 КК України.

Постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області від 11 вересня 2009 року порушено кримінальну справу № 128-0997 стосовно ОСОБА_1 за частиною третьою статті 190 КК України за фактом вчинення шахрайських дій щодо ОСОБА_5 .

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 05 лютого 2010 року кримінальні справи про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 190 КК України та частиною другою статті 222, частиною першою статті 366 КК України об`єднано в одне провадження.

Постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області від 04 серпня 2011 року притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого у кримінальній справі № 128-1287 за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 190, частиною першою статті 366 КК України.

Постановою старшого прокурора прокуратури Сокальського району від 07 вересня 2012 року змінено пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення та виключено обвинувачення за частиною другою статті 222 КК України, викладено нову редакцію обвинувачення.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 24 вересня 2012 року закрито кримінальну справу в частині обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 366 КК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 15 квітня 2013 року ОСОБА_1 засуджено за частиною другою та третьою статті 190 КК України та призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі і на підставі статті 75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком три роки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2014 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 15 квітня 2013 року скасовано, справу повернуто на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суду.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області у справі № 1-13/11 від 24 жовтня 2014 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за частинами другою і третьою статті 190 КК України повернуто прокурору Сокальського району для організації додаткового розслідування з мотивів неповноти досудового слідства. Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 , письмове зобов`язання про явку на виклик суду, залишено без змін.

Відповідно до постанови прокурора Червоноградської місцевої прокуратури від 29 січня 2016 року, матеріали кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за № 0001299 від 28 листопада 2014 року (частина друга статті 190 КК України), № 0000089 від 29 січня 2016 року (частина третя статті 190 КК України), об`єднано в одне провадження та присвоєно остаточний номер в ЄРДР № 0001299.

Постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області від 18 травня 2016 року кримінальне провадження № 0001299, розпочате за ознаками частин другої та третьої статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу вказаних кримінальних правопорушень.

Постановою заступника прокурора Львівської області від 09 червня 2016 року постанову слідчого Сокальського відділення поліції Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області від 18 травня 2016 року про закриття кримінального провадження № 0001299 скасовано, матеріали кримінального провадження скеровано керівнику Червоноградської місцевої прокуратури для організації проведення подальшого досудового розслідування.

Постановою прокурора Сокальського відділу Червоноградської місцевої прокуратури від 08 квітня 2018 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001299 від 28 листопада 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами другою та третьою статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак складу кримінального правопорушення.

Постановою першого заступника прокурора Львівської області від 27 березня 2019 року постанову прокурора Сокальського відділу Червоноградської місцевої прокуратури від 08 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0001299 скасовано, матеріали кримінального провадження скеровано керівнику Червоноградської місцевої прокуратури для організації проведення подальшого розслідування та усунення недоліків, зазначених в постанові.

Постановою старшого слідчого СВ ВП № 2 Червоноградського ГУНП у Львівській області від 10 листопада 2022 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001299 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та третьою статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак складу кримінального правопорушення.

15 листопада 2022 року прокурором Сокальського відділу Червоноградської окружної прокуратури складено позитивний висновок про законність постанови про закриття провадження № 0001299 від 10 листопада 2022 року.

Також суди встановили, що постановою Львівського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 454/3922/18, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 вересня 2023 року про виправлення арифметичної помилки, позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Сокальського районного суду Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування, задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 905 840,00 грн. У решті вимог позову відмовлено.

Вказана постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки ОСОБА_8 незаконно перебував під слідством і судом 135 місяців та 6 днів, за цей період до нього застосовувались різні запобіжні заходи, а також вчинялись щодо нього інші процесуальні дії, що обмежують права громадян, які призвели до виникнення у нього душевних страждань, привели до приниження його честі, гідності та ділової репутації, до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та завдало йому моральної шкоди, то зважаючи на положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статті 1176 ЦК України він має право на грошове відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 905 840,00 грн.

Крім того, рішенням ЄСПЛ від 11 травня 2023 року у справі «Вербова та інші проти України» (заява № 2786/21) констатовано порушення державою Україна пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції стосовно, зокрема ОСОБА_8 та присуджено йому грошову компенсацію за надмірну тривалість кримінального провадження та відсутність ефективного засобу захисту в національних судах. Вказане рішення ЄСПЛ виконане державою Україна в особі уповноважених органів і ця обставина визнана позивачем у судовому засіданні апеляційного суду.

Правове обґрунтування

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 454/3922/18 та рішення ЄСПЛ від 11 травня 2023 року (заява № 2786/21) вже отримав справедливу сатисфакцію від держави за моральну шкоду, завдану внаслідок описаних в позовній заяві дій та бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, і присуджений судами розмір такої сатисфакції морального відшкодування, є достатнім для розумного задоволення потреб позивача, як потерпілої особи, оскільки не повинен призводити до збагачення за рахунок держави, до того ж у період воєнного стану, введеного в Україні з 24 лютого 2022 року у зв`язку із збройною агресією російської федерації.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості розгляду позовних вимог щодо відшкодування шкоди національними судами за наявності рішення ЄСПЛ у подібних правовідносинах, підлягають відхиленню, оскільки заявник у касаційній скарзі не зазначив конкретну норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, не обґрунтував належним чином, у чому полягає неправильне застосування апеляційним судом цієї норми апеляційним судом за обставин справи, яка переглядається.

Також Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що свої вимоги у цій справі заявник мотивував лише загальними підставами відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України), внаслідок порушення розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні і його спеціального затягування, є безпідставними, оскільки зміст оскаржуваного судового рішення свідчить про те, що апеляційний суд вирішив спір з урахуванням підстав заявленого позивачем позову та дійшов правильного висновку про те, що позивач вже отримав справедливе відшкодування від держави за моральну шкоду, завдану внаслідок описаних в позовній заяві дій та бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури.

Разом з тим Верховний Суд наголошує на тому що відшкодування моральної шкоди не може бути джерелом збагачення позивача, і має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07, постановах Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 201/7621/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 199/9550/15, від 23 січня 2020 року у справі № 638/1413/17, від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, та постановах Верховного Суду України від 25 березня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі апеляційним судом судового рішення.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець