Ухвала

Іменем України

09 січня 2025 року

м. Київ

справа № 357/8173/21-ц

провадження № 61-17445ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка підписана адвокатом Сікоріною Світланою Вікторівною, на постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року (повний текст складено 06 грудня 2024 року) і складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2021 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 22 березня 2016 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 отримали від позивача в позику матеріальні цінності у вигляді золотих банківських злитків в кількості 259 штук загальною масою 22 500 грам. Пізніше, 08 листопада 2016 року на підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто написали розписку, якою посвідчили факт отримання, кількість, походження (виробник) та номінал злитків.

Відповідно до змісту розписки позичальники зобов`язалися повернути позивачу злитки в такому ж вигляді (такої ж якості, стану та сумарної ваги). При цьому, без погодження з ним, в односторонньому порядку вказали у розписці строк повернення позики - не пізніше 01 квітня 2017 року.

Станом на час звернення з цим позовом злитки позивачу не повернуті, з огляду на що заявлені вимоги до боржника для вирішення спору в судовому порядку.

Позивач вказував, що стосовно одного із боржників - ОСОБА_2 25 листопада 2020 року Господарський суд м. Києва у справі № 910/15694/20 відкрив провадження про неплатоспроможність. В межах вказаної справи ОСОБА_2 визнав факт отримання від нього (позивача) зазначених злитків. Зазначений факт також не заперечував і боржник ОСОБА_1 . Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 червня 2021 року провадження у справі № 910/15694/20 було закрите.

07 жовтня 2021 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про зміну підстав позову, у якій він просить прийняти до розгляду нові підстави позову - відшкодування збитків згідно зі статтями 22, 612 ЦК України у вигляді стягнення з відповідача вартості золотих злитків в загальній кількості 259 штук та загальною масою 25 500 грамів.

Позивач вважав, що договір позики в частині повернення йому злитків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконати не можуть у зв`язку з їх втратою, а строк виконання зобов`язання станом на 07 жовтня 2021 року є простроченим, унаслідок чого він втратив інтерес до його виконання.

ОСОБА_3 просив:

стягнути солідарно з відповідачів вартість золотих злитків в загальній кількості 259 штук та загальною масою 25 500 грамів, що становить 40 386 653,10 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року:

клопотання представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Журавля А. Ю. про залучення співвідповідача до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про стягнення коштів задоволено;

залучено до участі як співвідповідача - ОСОБА_2 , виключивши його зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору;

зобов`язано позивача ОСОБА_3 надіслати копію позовної зави та доданих до неї документів на адресу ОСОБА_2 протягом п`яти днів з моменту отримання цієї ухвали та надати до суду докази надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

у клопотанні представник позивача просить залучити до участі у цій справі як солідарного боржника в якості співвідповідача ОСОБА_2 . На обґрунтування клопотання про залучення співвідповідача у даній справі представник позивача зазначає, що на час подання позову до суду у цій справі в провадженні Господарського суду м. Києва перебувала справа № 910/15694/20 за заявою ОСОБА_2 про визнання його неплатоспроможною особою, тому вимоги до нього мали розглядатись виключно в межах справи про банкрутство. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 червня 2021 року закрито провадження у справі № 910/15694/20. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/15694/20 відмовлено в задоволенні касаційних скарг ОСОБА_2 та інших, пов`язаних з ним осіб. На цей час ОСОБА_2 перебуває у розшуку з 14 вересня 2021 року на підставі ухвали слідчого судді про дозвіл на затримання з метою приводу. У цій справі інтереси ОСОБА_2 представляє адвокат. З огляду на те, що за розпискою від 08 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали в борг у позивача матеріальні цінності у виді золотих банківських злитків, тобто є солідарними боржниками, а справу щодо визнання ОСОБА_2 неплатоспроможною особою закрито, позивач вважає за необхідне залучити ОСОБА_2 до участі у справі як співвідповідача;

суд першої інстанції вказав, що предметом позову у цій справі є стягнення на відшкодування збитків вартості золотих злитків в загальній кількості 259 штук та загальною масою 25 500 грамів, отриманих від позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до розписки від 08 листопада 2016 року;

статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло учасників справи. Визначення учасників справи, предмета та підстав спору є правом позивача. При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. За приписами частини першої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача;

з у рахуванням того, що зі змісту позовних вимог, заявлених позивачем, вбачається, що рішенням суду у цій справі може бути вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , зважаючи, що клопотання про залучення співвідповідача подано представником позивача до закінчення підготовчого провадження з дотриманням вимог частини першої статті 51 ЦПК України, суд вважав, що клопотання представника позивача про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року в складі судді Хайнацького Є. С. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

cудом встановлено, що 22 березня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 матеріальні цінності у вигляді золотих банківських злитків в кількості 259 штук, загальною масою 22 500 г із зобов`язанням їх повернути в строк не пізніше 01 квітня 2017 року. Аналізуючи зміст правочину, суд зробив висновок, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення вказаних банківських злитків на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (22 березня 2016 року), отримання матеріальних цінностей у вигляді золотих банківських злитків у конкретній кількості (259 штук загальною масою 22 500 г) та зобов`язання щодо їх повернення (не пізніше 01 квітня 2017 року);

письмова форма договору позики від 22 березня 2016 року, укладеного між позивачем, як позикодавцем, та відповідачами, як позичальниками, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі злитків позичальникам. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16;

суд звернув увагу, що оригінал розписки знаходиться у позикодавця. Тому суд вважав доведеним факт укладення між позивачем та відповідачами договору позики від 22 березня 2016 року, а також встановленим факт порушення відповідачами своїх зобов`язань перед позивачем щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики у вигляді золотих банківських злитків в кількості 259 штук, загальною масою 22 500 грам, у строк не пізніше 01 квітня 2017 року, протилежного не доведено, а тому є підстави для задоволення позовних вимог;

разом із тим, відповідачі під час розгляду цієї справи заявили про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог;

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем;

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц виклала правовий висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов;

відповідно до боргової розписки відповідачі зобов`язались повернути позику не пізніше 01 квітня 2017 року. Отже, сторони чітко визначили кінцеву дату повернення боргу та підстави вважати інший строк виконання зобов`язань відсутні. Таким чином, позовна давність почала свій перебіг 02 квітня 2017 року і закінчилася 02 квітня 2020 року. З позовом до суду позивач звернувся 20 липня 2021 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності. З урахуванням того, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення вартості золотих злитків в загальній кількості 259 штук та загальною масою 25 500 грамів за розпискою після спливу позовної давності, не навів жодних поважних причин пропуску такого строку, а відповідачі заявили про застосування позовної давності, суд зробив висновок про відмову в задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року:

апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Журавля А. Ю. задоволено;

рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення;

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено;

стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість банківських золотих злитків в загальній кількості 259 штук та загальною масою 25 500 грамів, що становить 40 386 653,10 грн;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

02 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір позики, за яким відповідачі отримали від позивача в позику матеріальні цінності у вигляді золотих банківських злитків в кількості 259 штук загальною масою 22 500 грам. На підтвердження укладення договору позики 08 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали власноручно написану ними розписку, якою посвідчили факт отримання, кількість, походження (виробник) та номінал злитків. Відповідно до змісту розписки позичальники зобов`язалися повернути позивачеві злитки в такому ж вигляді (такої ж якості, стану та сумарної ваги), у строк не пізніше 01 квітня 2017 року;

станом на час звернення позивача з позовом та розгляду справи відповідачі не повернули борг позивачу, оригінал розписки знаходиться у позикодавця;

ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 листопада 2020 року відкрито провадження у справі № 910/15694/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 . Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 червня 2021 року залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2021 року провадження у справі № 910/15694/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 1 частини сьомої статті 123 Кодексу України з процедур банкрутства;

з урахуванням того, що оригінал розписки знаходиться у позикодавця, суд вважав доведеним факт укладення між позивачем та відповідачами договору позики від 22 березня 2016 року та не виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань з повернення позики у вигляді золотих банківських злитків в кількості 259 штук, загальною масою 22 500 грам;

колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодилася та вважала їх правильними;

щодо застосування позовної давності, заявленого відповідачами під час розгляду цієї справи, то сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Тобто, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропуску, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України);

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц виклала правовий висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень;

відповідно до боргової розписки відповідачі зобов`язались повернути позику не пізніше 01 квітня 2017 року. Отже, сторони чітко визначили кінцеву дату повернення боргу та підстави вважати інший строк виконання зобов`язань відсутні. Таким чином, позовна давність почала свій перебіг 02 квітня 2017 року. З позовом до суду позивач звернувся 20 липня 2021 року;

колегія суддів звернула увагу, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (КОВІД-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (КОВІД-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину;

зазначене застосування положень Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21;

відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року;

оскільки позовна давність в цій справі мала би сплинути 02 квітня 2020 року, проте в цей день набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, то строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України є такими, що продовжилися на строк дії карантину - до 30 червня 2023 року, а з позовом до суду позивач звернувся 20 липня 2021 року. З урахуванням викладеного, колегія суддів зробила висновок, що позивач не пропустив позовну давність;

оскільки факт укладення між позивачем та відповідачами договору позики від 22 березня 2016 року та не виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань з повернення позики у вигляді золотих банківських злитків в кількості 259 штук, загальною масою 22 500 г в сумі їх вартості є доведеним, колегія суддів вважала, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 27 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року (повний текст складено 06 грудня 2024 року), у якій просять скасувати постанову апеляційного суду і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення у касаційній скарзі зазначається неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 16 квітня 2014 року N? 6-24цс14; від 11 березня 2015 року N? 6-16цс15; від 21 січня 2015 року N? 6-214цс14; від 19 листопада 2014 року N? 6-160цс14; від 12 листопада 2014 року N? 6-167цс14; від 12 листопада 2014 року N? 6-167цс14; від 29 жовтня 2014 року N? 6-169цс14; від 22 жовтня 2014 року N? 6-127цс14; від 08 жовтня 2014 року N? 6-117цс14; від 01 жовтня 2014 року N? б-133цс14; від 24 вересня 2014 року N? б-103цс14; від 17 вересня 2014 року N? б-95цс14; від 19 березня 2014 року N? 6-20цс14; від 19 березня 2014 року N? 6-14цс14; від 06 листопада 2013 року N? 6-116цс13.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

20 липня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів на підставі боргової розписки від 08 листопада 2016 року. Позивач надав відповідачам у позику матеріальні цінності у виді золотих банківських злитків в кількості 259 штук загальною масою 25 500 грамів, де також зазначено остаточну дату повернення цієї позики - 01 квітня 2017 року (розписка 1), а також стягнення на підстави боргової розписки від 08 листопада 2016 року, в якій вказано, що відповідачі отримали 19 квітня 2016 року грошові кошти в суми 120 000 дол. США, де також зазначено остаточну дату повернення цієї позики - 01 грудня 2016 року (розписка 2);

відповідно до змісту боргової розписки 1 дата отримання відповідачем-2 від позивача заявлених матеріальних цінностей є 22 березня 2016 року, а зобов`язання остаточного повернення боргу не пізніше 01 квітня 2017 року. Відповідно до розписки-2 дата отримання від ОСОБА_3 грошових коштів є 19 квітня 2016 року, а зобов`язання остаточного повернення боргу не пізніше 01 грудня 2016 року;

в розписці-1 від 08 листопада 2016 року зазначено, повернення позики - не пізніше 01 квітня 2017 року. Тобто, кінцевою датою повернення позики є 01 квітня 2017 року. На підставі чого, позовна заява з вимогами до відповідачів, задоволенню не підлягає, оскільки позовна давність закінчилися 01 квітня 2020 року. Закон України від 30 березня 2020 року N? 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728,786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину - набув чинності 02 квітня 2020 року, проте як строк позовної давності сплив 01 квітня 2020 року. В розписці-2 зазначено остаточне повернення 01 грудня 2016 року. Тобто позовна давність спливла 01 грудня 2019 року;

існують обставини, які вже встановлені рішенням суду у господарській справі N? 910/15694/20, що набрало законної сили та є обов`язковим (преюдиція) в силу статті 82 ЦПК України. В справі N? 910/15694/20 ОСОБА_3 23 грудня 2020 року звернувся до Господарського суду м. Києва з позовними вимогами стосовно того самого предмету позову та за таких самих правових підстав, які є по цій справі, яка оскаржується в касаційному порядку (банківські золоті злитки). 31 березня 2021 року ухвалою Господарського суду м. Києва у справі N? 910/15694/20 позивачу ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі на підставі пропуску позовної давності. Позовна давність сплила 01 квітня 2020 року. Отже існує преюдиційне рішення господарського суду, яке набрало законної сили та встановило обставини між цими ж сторонами з того ж самого предмету та підстав для позову;

суд апеляційної інстанцій допустив порушення норм матеріального та процесуального права, повно та всебічно не дослідив обставини, що мають значення для справи, не надали оцінку доказам, допустили однобічність та неповноту судового розгляду, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що:

02 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір позики, за яким відповідачі отримали від позивача в позику матеріальні цінності у вигляді золотих банківських злитків в кількості 259 штук загальною масою 22 500 грам;

на підтвердження укладення договору позики 08 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали власноручно написану ними розписку, якою посвідчили факт отримання, кількість, походження (виробник) та номінал злитків. Відповідно до змісту розписки позичальники зобов`язалися повернути позивачеві злитки в такому ж вигляді (такої ж якості, стану та сумарної ваги), у строк не пізніше 01 квітня 2017 року;

станом на час звернення позивача з позовом та розгляду справи відповідачі не повернули борг позивачу, оригінал розписки знаходиться у позикодавця;

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 листопада 2020 року в справі № 910/15694/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93071208) відкрито провадження про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 червня 2021 року в справі № 910/15694/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97555379), залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/100358037):

апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2021 року по справі № 910/15694/20 задоволено частково;

постанову Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2021 року по справі №910/15694/20 скасовано;

провадження по справі про визнання банкрутом ОСОБА_2 закрито;

апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 31 березня 2021 року по справі №910/15694/20 про визнання кредиторами щодо боржника ОСОБА_2 задоволено частково;

ухвалу Господарського суду міста Києва від 31 березня 2021 року по справі №910/15694/20 скасовано;

апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 31 березня 2021 року про закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 закрито.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див., зокрема постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16).

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне.

Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України.

Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.

Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21)).

Потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Касаційний суд акцентував увагу, що з урахуванням принципу розумності, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України. Тому початок перебіг строку для прийняття спадщини починається з наступного дня після відповідної календарної дати, тобто строк для прийняття спадщини має обчислюватись з наступного дня після дня смерті особи або оголошення її померлою. При визначенні кінцевого дня строку слід ураховувати, що правила частини п`ятої статті 254 ЦК України поширюються на будь-які сфери цивільно-правового регулювання і стосуються будь-яких суб`єктів цивільних правовідносин. Тому коли останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23) зазначено, що:

«апеляційний суд встановив, що за договором позики від 21 квітня 2016 року термін повернення коштів настав 21 квітня 2017 року. Відтак, з 22 квітня 2017 року починається перебіг позовної давності в межах якого позивач міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_3 та збігав 22 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника (21 квітня 2020 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (26 лютого 2021 року).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, таким чином суд апеляційної інстанції правильно вважав, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню, а тому обґрунтовано вважав висновок суду про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) вказано, що:

«із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).

Закон № 540-ІХ доповнив розділ ІХ «Прикінцеві положення» ГК України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

[…]

Спеціальна позовна давність в один рік, передбачена статтею 681 ЦК України для вимог щодо виявлення у господарських відносинах прихованих недоліків товару, на який встановлений гарантійний строк, та передбачена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України для вимоги про стягнення штрафу мала би спливти 1 жовтня 2020 року. Однак з 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-ІХ, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 258, 681 ЦК України продовжуються на строк його дії. Тому позовна давність за вказаними вимогами покупця, заявленими 24 листопада 2020 року, не спливла.

Навіть якщо врахувати лист-відповідь постачальника покупцеві від 19 липня 2019 року (т. 1, а. с 67 - 68), в якому постачальник визнав недоліки переданого ним товару, то перебіг позовної давності мав би спливти 20 липня 2020 року, якщо б на той час не набрав чинності Закон № 540-ІХ. З огляду на вказане відсутні підстави для відступу від висновку, який Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 1 грудня 2021 року у справі № 373/651/20 (№ у ЄДРСР 101808795; цей висновок стосувався спливу позовної давності до моменту набрання чинності Законом № 540-ІХ)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21) зазначено, що:

«Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 7 листопада 2020 року, як встановили суди, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, звернення ОСОБА_1 з даним позовом відбулось у межах позовної давності.

Не впливають на правильність такого висновку і доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій того, що позивач дізналась про порушення свого права 7 вересня 2017 року, оскільки навіть у випадку доведення цієї обставини, позовна давність закінчилася б 7 вересня 2020 року - після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку щодо спливу позовної давності та необхідність захисту права ОСОБА_1 на підставі частини п`ятої статті 267 ЦК України».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що:

відповідно до розписки від 08 листопада 2016 року відповідачі зобов`язались повернути позику не пізніше 01 квітня 2017 року;

позовна давність почала свій перебіг 02 квітня 2017 року;

позовна давність в цій справі мала би сплинути 02 квітня 2020 року, проте в цей день набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, тому строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України є такими, що продовжилися на строк дії карантину - до 30 червня 2023 року;

позовом до суду позивач звернувся 20 липня 2021 року.

Встановивши, що позику позичальники не повернули, а позовна давність не пропущена, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Касаційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що в розписці 2 відповідачі отримали 19 квітня 2016 року грошові кошти в суми 120 000 дол. США, зазначено остаточну дату повернення цієї позики - 01 грудня 2016 року, оскільки з урахуванням зміни підстави позову та встановлених обставин позивач звернувся з позовом на підставі розписки згідно якої отримано золоті банківські злитки та в якій вказано остаточну дату повернення цієї позики - 01 квітня 2017 року.

Аргумент касаційної скарги про те, що існують обставини, які вже встановлені рішенням суду у господарській справі N? 910/15694/20, що набрало законної сили та є обов`язковим (преюдиція), 31 березня 2021 року ухвалою Господарського суду м. Києва у справі N? 910/15694/20 позивачу ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі на підставі пропуску позовної давності, і позовна давність сплила 01 квітня 2020 року, касаційний суд відхиляє, оскільки постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 червня 2021 року в справі № 910/15694/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97555379), залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/100358037) ухвала Господарського суду м. Києва від 31 березня 2021 року скасована.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду Українита Верховного Суду: від 16 квітня 2014 року N? 6-24цс14; від 11 березня 2015 року N? 6-16цс15; від 21 січня 2015 року N? 6-214цс14; від 19 листопада 2014 року N? 6-160цс14; від 12 листопада 2014 року N? 6-167цс14; від 12 листопада 2014 року N? 6-167цс14; від 29 жовтня 2014 року N? 6-169цс14; від 22 жовтня 2014 року N? 6-127цс14; від 08 жовтня 2014 року N? 6-117цс14; від 01 жовтня 2014 року N? б-133цс14; від 24 вересня 2014 року N? б-103цс14; від 17 вересня 2014 року N? б-95цс14; від 19 березня 2014 року N? 6-20цс14; від 19 березня 2014 року N? 6-14цс14; від 06 листопада 2013 року N? 6-116цс13, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана адвокатом Сікоріною Світланою Вікторівною, на постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков