Справа № 206/2780/23
Провадження № 2/191/942/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Окладнікової О.І.,

за участі секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

представника відповідача адвоката Бугайченко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

18.08.2023 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовною заявою ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №140901861 в розмірі 41131,76 грн.

Позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» обґрунтовані наступним.

01.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №140901861.

28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників №123 від 02.03.2021 року до Договору факторингу №28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 140901861.

20.10.2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №20102022, відповідно до умов якого, ТОВ «Таліон Плюс» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників №1 від 21.10.2022 року до Договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 41131,76 грн., з яких:

- 10899,32 грн. заборгованість за основним боргом;

- 30232,44 грн. заборгованість за відсотками.

Крім того, 10.12.2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 3319016.

28.07.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №28072021, відповідно до умов якого, ТОВ «Авентус Україна» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 28.07.2021 року до Договору факторингу №28072021 від 28.07.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 11480,00 грн., з яких:

- 3500,00 грн. заборгованість за основним боргом;

- 7980,00 грн. заборгованість за відсотками.

Також, 18.12.2020 року між ТОВ «Качай гроші» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00-2171842.

27.07.2021 року між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №27072021, відповідно до умов якого, ТОВ «Качай гроші» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 27.07.2021 року до Договору факторингу №27072021 від 27.07.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 4583,80 грн., з яких:

- 2000,00 грн. заборгованість за основним боргом;

- 2583,80 грн. заборгованість за відсотками.

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №140901861 від 01.12.2020 року в розмірі 41131,76 грн., за кредитним договором №3319016 від 10.12.2020 року у сумі 11480,00 грн. та за кредитним договором №00-2171842 від 18.12.2020 року у розмірі 4583,80 грн., яку позивач просить стягнути із відповідача на свою користь, а також стягнути понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 25.08.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.

12.12.2023 року до суду від представника відповідача адвоката Бугайченко Т.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник зазначила, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та недоведеними належними доказами. У відзиві представник відповідача посилалася на те, що з наданих до суду додатків до позовної заяви вбачається, що сума наданого та отриманого кредиту не доведена позивачем належними і допустимими доказами, тому жодні правові підстави для задоволення позову відсутні. Також матеріали справи не містять доказів відкриття кредиторами рахунків на ім`я ОСОБА_1 , отримання останньою банківської картки і кредитних коштів на підставі кредитних договорів. Крім того, складені позивачем розрахунки кредитної заборгованості не є безспірними доказами отримання відповідачем кредитних коштів та розміру боргу. Також представник звертає увагу суду на той факт, що розрахунки заборгованості не містять розміру процентної ставки, за якою було нарахована заборгованість за процентами за користування кредитами, що позбавляє можливості перевірити відповідність порядку їх нарахування умовам кредитного договору. Більше того, у договорах факторингу, на які позивач посилається, як на підставу права вимоги за кредитними договорами жодними умовами не передбачено відступлення прав вимоги саме за кредитними договорами №140901861 від 01.12.2020 року; №3319016 від 10.12.2020 року та № 00-2171842 від 18.12.2020 року, а надані до суду витяги з Реєстру прав вимоги до договорів факторингу створені позивачем самостійно та не містять підписів сторін, а тому ці витяги не можуть бути належними та допустимими доказами для суду. Матеріали позову також не містять даних про те, що особа ОСОБА_1 була належним чином ідентифікована при її реєстрації в ІТС відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Тому представник просила відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

14.12.2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених у позові, та просили їх задовольнити у повному обсязі.

18.12.2023 року до суду від представника відповідача адвоката Бугайченко Т.А. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких адвокат просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

У сьогоднішнє судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач до судового засідання не з`явилася.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила повністю відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Крім того, згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ст.526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Судом установлено, що 01.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір №140901861. Відповідно до умов договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 10900,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику (п.1.1 договору).

У той же час, з позову вбачається, що 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) був укладений договір факторингу № 28/1118-01. Однак, до позову копію договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», не долучено.

Також із позову вбачається, що 20.10.2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №20102022, відповідно до умов якого, ТОВ «Таліон Плюс» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Отже, судом встановлено, що кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений 01.12.2020 року, тобто після укладення 28.11.2018 року договору факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Іншими словами на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 р. боргові зобов`язання за кредитним договором від 01.12.2020 року ще навіть не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору.

Також з матеріалів справи вбачається, що інформація про відповідача, як боржника у реєстрі прав вимоги ТОВ «Таліон Плюс» до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року взагалі суду надана не була, очевидно через те, що на той час ще не існувало самого кредитного договору від 01.12.2020 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, на підтвердження тієї обставини, що первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги за кредитним договором №140901861 від 01.12.2020 року на користь ТОВ "Таліон Плюс", а тому відсутні підстави вважати, що позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як черговий правонаступник кредитора, набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №140901861 від 01.12.2020 року не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Крім того, судом встановлено, що матеріали справи також містять копію договору №3319016 про надання фінансового кредиту від 10.12.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , який підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору товариство надає споживачу кредит у розмірі 3500,00 грн., а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Строк кредиту 30 днів.

Відповідно до умов договору знижена процентна ставка становить 0,01%, стандартна процентна ставка 1,90%.

28.07.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) було укладено Договір факторингу №28072021, відповідно до умов якого, ТОВ «Авентус Україна» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

У пункті 3.4 вказаного договору факторингу №28072021 від 28.07.2021 року, вказано, що «фактор сплачує клієнту 100% ціни продажу, передбаченої п.3.3 договору, протягом трьох робочих днів з моменту передачі по акту прийому-передачі Реєстру боржників, шляхом безготівкого перерахування грошових коштів за наступними реквізитами клієнта № НОМЕР_1 в АТ «Альфа-Банк», МФО 300346», однак, жодного платіжного документу на підтвердження перерахування грошових коштів новим кредитором первісному кредитору до позову не долучено.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 28.07.2021 року до Договору факторингу №28072021 від 28.07.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» зазначено про право грошової вимоги до відповідача в сумі 11480,00 грн., з яких:

- 3500,00 грн. заборгованість за основним боргом;

- 7980,00 грн. заборгованість за відсотками.

На підтвердження суми заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №3319016 від 10.12.2020 року за період з 28.07.2021 р. по 30.04.2023 р., яка становить загальний залишок заборгованості за наданим кредитом в сумі 11480,00 грн.

Також, судом встановлено, що матеріали справи містять копію договору №00-2171842 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 18.12.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» та ОСОБА_1 , який підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору товариство надає позичальнику кредит у розмірі 2000,00 грн., а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Строк дії кредиту 15 днів, позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 02.01.2021 року.

Відповідно до умов договору процентна ставка за користування коштами становить 0,01% в день.

27.07.2021 року між ТОВ «Качай гроші» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) було укладено Договір факторингу №27072021, відповідно до умов якого, ТОВ «Качай гроші» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

У пункті 3.4 вказаного договору факторингу №27072021 від 27.07.2021 року, вказано, що «платою клієнта фактору за фінансування під відступлення права вимоги згідно з договором є сума у розмірі 100,00 грн. без ПДВ, яку клієнт сплачує на користь фактора на банківський рахунок фактора №UA0127001», однак, жодного платіжного документу на підтвердження перерахування грошових коштів новим кредитором первісному кредитору до позову не долучено.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 27.07.2021 року до Договору факторингу №27072021 від 27.07.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 4583,80 грн., з яких:

- 2000,00 грн. заборгованість за основним боргом;

- 2583,80 грн. заборгованість за відсотками.

На підтвердження суми заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №00-2171842 від 18.12.2020 року за період з 27.07.2021 по 30.04.2023, яка становить загальний залишок заборгованості за наданим кредитом в сумі 4583,80 грн.

17 грудня 2020 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19 (ЄДРСРУ № 93630925) підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц).

Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15.

Підпункт 14 пункту 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року (далі Положення), що діяло на час виникнення кредитних відносин між сторонами по даній справі, вказує, що первинний документ документ, який містить відомості про операцію.

Пункт 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення).

Також пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53).

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ - заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18.

Суд приходить до висновку, що виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами.

У матеріалах даної справи виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 відсутні.

Крім того, наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є не достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Такий подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17.

Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Будь-яких доказів на підтвердження видачі первісним кредитором відповідачу кредитних коштів, зняття таких коштів відповідачем з рахунків, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо) та інших доказів, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем в розмірі, заявленому позивачем, до позовної заяви не надано.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд також дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог та порушення прав позивача, а тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №3319016 від 10.12.2020 року та за кредитним договором №00-2171842 від 18.12.2020 року слід відмовити повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 10-13, 76-83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повне рішення складено 10.01.2025 року.

Суддя О.І. Окладнікова