ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/834/25 Справа № 212/6583/24 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Бортника В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 212/6583/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Колочко О.В., -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі Відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 08.02.1980 по 31.12.1988, з 11.12.1989 по 02.10.1992,з 07.06.1993 по 31.10.1996, та з 04.03.1998 по 29.08.2005, загалом 22 роки 7 місяців працював на різних підприємствах у шкідливих умовах праці. Рішенням МСЕК від 22.08.2005 йому первинно було встановлено 45% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, та третю групу інвалідності. В подальшому 26.08.2010 йому було встановлено 45% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, та третю групу інвалідності, безстроково. Зазначив, що у зв`язку з професійним захворюванням він відчуває стійкий ниючий біль у шийному, грудному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в кінцівки, який посилюється при нахилах, тривалому положенні стоячи, незначному фізичному навантаженні та ході, часто гострий, стріляючий з відчуттям внутрішнього тремтіння, біль і оніміння в руках, мерзлякуватість кистей, задишку при незначному фізичному навантаженні, підвищений артеріальний тиск, іноді головний біль. Вказав, що він вимушений постійно лікуватися та приймати ліки, у зв`язку з чим змінився образ та якість його життя. Стан здоров`я позивача не поліпшується, а навпаки з кожним днем лише погіршується. Зазначені негативні явища викликають у позивача переживання, страждання, стрес, депресію. Зазначив, що вказаними обставинами позивачу завдано моральну шкоду. На час встановлення втрати професійної працездатності обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався на Фонд соціального страхування України, правонаступником якого є Пенсійний фонд України.

У зв`язку з викладеним, просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я на виробництві в сумі 298 200 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням задоволено частково - стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, прийнятого з порушенням матеріального права, просить його скасувати та провадження по справі закрити, в зв`язку з наявністю рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що відповідно до підпункту 3 пункту 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Разом з тим, акцентує увагу суддів, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначає, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 грудня 2008 року задоволено позов ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду та стягнуто моральну шкоду в розмірі 24 000 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.03.2009. рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.12.2008 залишено без змін. На виконання рішення суду відділенням Фонду винесено постанову № 0407/16511/16511/9 від 06.05.2009 про призначення ОСОБА_1 грошової суми за моральну шкоду в розмірі 24000 грн, яка відповідно була йому сплачена.

Крім того зазначає, професійне захворювання отримано внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці роботодавця та обумовлений неналежним виконанням ним вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується винною особою.

Актом П-4 винним визнано підприємство. Враховуючи зазначені положення, підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Тому, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем по справі. Належним відповідачем по справі повинно бути саме підприємство.

Просить врахувати той факт що, позивач ОСОБА_1 не перебував у трудових стосунках з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а управління ніколи не було позивачу роботодавцем, як і те, що саме неправомірні дії посадових осіб підприємства, їх грубе порушення безпеки привели до отримання позивачем професійного захворювання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилисяь в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 08.02.1980 по 31.12.1988, з 11.12.1989 по 02.10.1992,з 07.06.1993 по 31.10.1996, та з 04.03.1998 по 29.08.2005, працював на різних підприємствах у шкідливих умовах праці, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 14-18).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання за №47 від 01 серпня 2005 року, складеного на підприємстві ВАТ «Суха Балка», встановлено наявність у ОСОБА_1 професійного захворювання радикулопатія шийна та попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейроваскулярним синдромами, нейрордистрофією у вигляді дв. плече-лопаткового періартрозу ПФС- дургого ст., деф. артрозу ліктьових і колінних суглобів ПФ- першого ст., із зазначенням причин його виникнення робота на протязі 19 років 08 місяців в умовах важкої фізичної праці (а.с.12-13).

Згідно пункту 19 вказаного Акту зазначено, посадовими особами, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, є керівництво РУ ім. Кірова, СПУ «Укрелектрочермет», ВАТ «Суха Балка», ШБУ, в періоди праці ОСОБА_1 на даних підприємствах. Порушення вимог ст. 153 КЗпП України.

Внаслідок зазначено вище захворювання позивач ОСОБА_1 , 22 серпня 2005 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням 45%, а також встановлено третю групу інвалідності (а.с.10).

В подальшому при повторному огляді МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням 45%, а також встановлено третю групу інвалідності, безстроково, та визначено потреби у медичній та соціальній допомозі, що підтверджується копіями довідок МСЕК серії 10ААА №002944, серії 10ААА №008836 (а.с.11).

У зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 19-22).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції врахував період роботи позивача впродовж 19 років 8 місяців в шкідливих умовах, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, із визначенням третьої групи інвалідності, і, виходячи з цих обставин та визначив розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню 200 000 гривень.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду та, розглянувши доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Згідно зі статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до частини 1 статті 168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно із частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 у справі № 210/3177/17.

У відповідності до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно із частинами 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV (у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом), у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції).

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку та з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Тому, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17.

Закон № 1105-XIV, який визначав правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, прийнятим відповідно до цих основ Законом № 1105-XIV.

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким припинено функціонування Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду шляхом реорганізації та приєднання до Пенсійного фонду України.

Починаючи з 03 січня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та виступає органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій.

Тому, саме з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом.

Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача саме 22 серпня 2005 року, коли первинно було встановлено 45% втрати працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, та третю групу інвалідності, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме, на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV, у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку, за умовами якого обов`язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров`я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Колегія суддів вважає, що на дані правовідносини поширюється дія норм статей 1, 21, 28 Закону № 1105-XIV, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин, що передбачають обов`язок Фонду відшкодувати моральну шкоду у разі настання страхового випадку.

Колегією суддів беруться до уваги доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції наявності факту вже стягненої моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду в розмірі 24 000 грн., згідно Висновку МСЕК від 22.08.2005, за яким позивачу первинно було встановлено 45% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, та третю групу інвалідності, що підтверджується матеріалами справи.

Звертаючись з даним позовом ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції даних щодо стягнення на його користь з відділення Фонду соціального страхування за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 грудня 2008 року моральної шкоди внаслідок професійного захворювання (яке виконане), підтвердженого Актом розслідування хронічного професійного захворювання за №47 від 01 серпня 2005 року.

При цьому, даних щодо зміни обставин (погіршення стану здоров`я, ступеня втрати професійної працездатності, і т.і.), чи інших причин, які б були підставами для задоволення позову, після ухвалення вказаного вище рішення, позивачем суду не надано.

З цього можна зробити висновок, що позивач фактично повторно ставить питання про стягнення моральної шкоди з тих самих підстав, що і в 2008 році, але вже з правонаступника Фонду соціального страхування Пенсійного фонду України.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, був позбавлений можливості встановити в повному обсязі фактичні обставини справи.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження №61-31595св18).

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки вимога позивача пред`явлена до іншого відповідача, то підстав для закриття провадження по справі, колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючи апеляційну скаргу відповідача, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд вважає за необхідне компенсувати з державного бюджету на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 2 400,00 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2024 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням відмовити.

Компенсувати з державного бюджету в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 2 400 (дві тисячі чотириста) грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 08 січня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв