Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

621/3244/23 2/610/16/2025 07 січня 2025 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: Стригуненка В.М.

за участю

секретаря: Виноградської О.В.,

розглянувши у місті Балаклія Ізюмського району Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ „ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним 05.09.2020 між ОСОБА_2 та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», в сумі 70961 гривень, а також судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного 05.09.2020 договору № 375206100 про надання кредиту, який було підписано електронним підписом позичальника, відповідачу було надано кредит в порядку та на умовах, встановлених договором, із встановленими ними же порядком та строками погашенням кредиту.

ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» свої зобов`язання перед ОСОБА_2 за кредитним договором виконало та надало йому кредитні кошти, шляхом зарахування їх на платіжну картку відповідача, а ОСОБА_2 свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредитних коштів та нарахованих процентів не виконав.

Відповідно до умов договорів факторингу право вимоги за вищевказаним кредитним договором було відступлене на користь позивача.

Оскільки відповідач порушив умови договору, заборгованість не сплатив, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором (а.с. 1-3).

Ухвалою від 17.04.2024 було відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

07.05.2024 відповідач надав відзив на позовну заяву, посилаючись на отримання ним позовної заяви лише 25.04.2024, коли приїхав у відпустку зі служби. З позовною заявою не погодився, оскільки вона не відповідає дійсності та діючому законодавству. Пояснив, що дійсно 05.09.2020 уклав договір з ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», але грошові кошти в розмірі 22000 грн не отримував, до позовної заяви не додано доказів зарахування грошей на його картковий рахунок, виписки по рахунку, розрахунку заборгованості, не можливо дослідити, як нараховувались відсотки, за який період, вочевидь більше ніж за місяць. Крім того визначений розмір неустойки 48061 грн є непропорційно великою сумою компенсації, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності. Зазначив, що його підпису на додатковій угоді до договору немає ні в якому вигляді, тобто він її не підписував. До того ж відсутні договір факторингу між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», реєстри боржників. Отже не підтверджено перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача. Тому просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 44-45).

20.05.2024 представник позивача надала відповідь на відзив, який вважала його безпідставним, необґрунтованим. Зазначила, що у відповідності до умов кредитного договору його підписання здійснено електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Додатково здійснюється верифікація банківської картки клієнта, що дає змогу встановити власника банківської картки та особу, яка заповнила заявку, як одну і ту саму особу. Договір правомірно укладається шляхом приєднання клієнта до договору, який наданий йому для ознайомлення в електронному вигляді на офіційному веб-сайті товариства з урахуванням особливостей, визначених індивідуальною частиною. Відповідачем було подано заявку на оформлення договору, в якій останній зазначив особисті персональні дані, підтвердив мобільний номер телефону та пройшов процедуру верифікації банківської картки, підписав договір електронним підписом. Позивач погодився на умови договору щодо його пролонгації та нарахування відсотків.

Вказала, що до позовної заяви було долучено належним чином засвідчений витяг з реєстру прав вимоги № 2 від 06.03.2023 до договору факторингу від 20.10.2022, який оформлений у відповідності до ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України. Посилалась на те, що правочин, який є доказом переходу права вимоги до позивача щодо відповідача за кредитним договором є договір факторингу, відповідно до умов якого первісний кредитор ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» гарантує дійсність відступленої права вимоги. Зазначила, що право грошової вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» саме за реєстром боржників № 111, тобто 08.12.2020, що є датою відступлення права вимоги. Вважає, що позивач надав суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від первісних кредиторів до позивача відносно ОСОБА_1 .

Тому просила задовольнити позов. Також просила поновити позивачу строк для надання додаткових доказів по справі, які було отримано за їхнім запитом від первісного кредитора, з метою повного та об'єктивного вирішення справи (а.с. 58-62).

13.06.2024 представник відповідача надала заперечення на відповідь на відзив, в яких позов визнала частково, тільки в сумі отриманого кредиту 22000 грн. Нараховані ж проценти вважала непропорційно великою сумою компенсації, що не відповідає вимогам закону. Посилалась на те, що в період дії карантину позичальник звільняється від обов'язку сплати на користь кредитодавця неустойки, штрафів, пені за таке прострочення, в тому числі від нарахованих процентів після закінчення строку надання кредиту. Вказала, що документи повинні були бути подані, як докази до позовної заяви. Крім того не погодилась з наданими позивачем розрахунками заборгованості (а.с. 77-79).

25.12.2024 від представник позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначила, що відповідачем факт укладення кредитного договору не спростовується та визнається його укладення з первісним кредитором, в тому числі ознайомлення з його змістом та умовами, якими визначено, що позичальник може пролонгувати кредитний договір необмежену кількість разів шляхом сплати фактично нарахованих процентів на дату пролонгації. Тому сплата відповідачем 18.10.2020 фактично нарахованих процентів було достатнім для укладення додаткової угоди про пролонгацію на 30 днів, яка є невід'ємною частиною договору (а.с. 111-114).

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу за відсутності їхнього представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с. 114).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 125), причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, поважності неявки не убачається.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу за її відсутності, позов визнала частково в розмірі отриманого кредиту (а.с. 126).

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

05 вересня 2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 був укладений електронний договір № 375206100, відповідно до умов якого товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети на суму 22000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за його користування, нараховані згідно п. 1.3, п. 1.4 або п. 1.5 Договору (а.с. 5-6).

Відповідно до умов кредитного договору первісний кредитор надав відповідачу кредит строком на 30 днів, нарахування процентів за користування кредитом на період цього строку здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,43 % від суми кредиту за кожний день користування ним. У випадку користування кредитом понад вищевказаний строк умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються з дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення і застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п. 1.4 Договору)

Умовами договору передбачено право сторін на продовження дії договору та зміну процентної ставки.

Вказаний договір підписано відповідачем в електронному вигляді електронним підписом з одноразовим ідентифікатором J7SF724A, відправленим 05.09.2020 о 20:14:57, введеним 05.09.2020 о 20:15:49.

На виконання умов вказаного договору 05.09.2020 ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було перераховано грошові кошти у загальній сумі 22000 грн ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , на банківську карту НОМЕР_2 , що підтверджується платіжним дорученням від 05.09.2020 (а.с. 71).

Згідно з додатковою угодою від 08.10.2020 до договору № 375206100 від 05.09.2020 сторони дійшли згоди, що у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк, на який був наданий кредит на 30 днів. На дату укладення додаткової угоди позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування кредитом. Зазначено, що починаючи з 05.10.2020 позичальник сплачує за користування кредитом 0,85% в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно цієї додаткової угоди (а.с. 7).

20.05.2024 представником було надано суду додаткові докази у вигляді договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, додаткової угоди від 31.12.2020 за № 26 до договору факторингу, витягу з реєстру прав вимоги № 111 від 08.12.2020, розрахунків заборгованості, разом з клопотанням про поновлення строку для їх подання, яке суд задовольняє, оскільки їх було надано суду у відповідь на відзив відповідача, де він про це зазначав.

Тим більш про витребування у позивача цих документів просив сам позивач у своєму клопотанні від 06.05.2024, яке суд не розглядав у зв'язку з тим, що документи, які хотів витребувати у позивача відповідач, і так були надані суду.

28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» був укладений Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до пункту 2.1. якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 63).

Додатковою угодою від 31 грудня 2020 року за № 26 договір факторингу № 28/1118-01 викладений у новій редакції (а.с. 64-67).

Згідно з пунктом 4.1. договору факторингу № 28/1118/-01 у новій редакції наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром прав вимоги (а.с. 64 зворот).

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 111 від 08.12.2020, укладеного між сторонами на виконання договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 375206100 від 05.09.2020 в загальному розмірі 53757 грн, з яких: 22000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 31757 грн - заборгованість за відсотками (а.с. 67).

20 жовтня 2022 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги (а.с. 8-9).

Згідно з пунктом 4.1. договору факторингу № 20102022 право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог по формі, встановленій у Додатку до цього договору (а.с. 9).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022, до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 375206100 в сумі 70961 грн, з яких: 22000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 48961 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 10).

Як вбачається з наданих розрахунків заборгованості, ОСОБА_1 не сплачувались в установлений договором строк кошти на погашення кредиту, чим порушено умови укладеного ним договору, в результаті чого виникла заборгованість за договором № 375206100 від 05.09.2020 за період з 05.09.2020 по 06.03.2023 в сумі 70961 грн, з яких: 22000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 48961 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 11, 68-69, 70).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

-надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

-заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

-вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

-електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

-електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

-аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З договору № 375206100 від 05.09.2020, укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 , вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Оскільки цей договір укладено на сайті позикодавця, та ОСОБА_1 підписав його одноразовим ідентифікатором, тому без отримання повідомлення з відповідним ідентифікатором, без здійснення входу на сайт товариства такий договір не був би укладений.

Зазначене відповідає висновкам, що викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, провадження № 61-1602св20, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20, провадження № 61-2303св21, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, провадження № 61-16059св21, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20, провадження № 61-2902св21.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Договір містить податковий номер ОСОБА_1 , паспортні дані, адресу, електронну адресу та номер мобільного телефону, які є актуальним та дійсно йому належать.

До того ж відповідач та його представник не заперечували укладення кредитного договору та отримання самого кредиту.

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» такі правочини вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі.

Порядок нарахування процентів за договором, що підтверджується розрахунками, також відповідає його умовам, зокрема щодо періоду нарахування та процентних ставок, що застосовувалися в межах дисконтного періоду та після його закінчення.

Відповідно до положень статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).

Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі № 5026/886/2012 тощо).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» був укладений договір факторингу № 28/1118-01, а 31 грудня 2020 року до нього укладено додаткову угоду.

05.09.2020, тобто вже після укладення зазначеного договору факторингу, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» уклало з ОСОБА_1 договір № 375206100, за умовами якого ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» надало позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 22000 грн.

У подальшому 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 20102022, за умовами якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступив, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги.

Отже, кредитний договір між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем було укладено 05.09.2020, тобто майже через два роки після укладення договору факторингу між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».

Право вимоги до ОСОБА_1 вказано лише у витягу з реєстру прав вимоги №111 від 08.12.2020 та не існувало на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018.

З копії додаткової угоди № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», вбачається, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, а право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує.

Однак, майбутня вимога на момент укладення договору мала б бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» щодо ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 та додаткової угоди до нього від 31.12.2020 не існувало та сторони не могли передбачити, що 05.09.2020 ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» буде укладено кредитний договір з ОСОБА_1 .

Лише 21.10.2022 на підставі договору факторингу від 20.10.2022 ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передало фактору ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Однак право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 в даний пакет не могло входити.

Позивачем зазначено, що право вимоги до відповідача переходило двічі: від первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а потім до ТОВ «ФК ЄАПБ».

Разом з тим, на момент укладення Договору про відступлення права вимоги від 28.11.2018 боргові зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 05.09.2020 ще не існували, відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором. Оскільки на момент укладення договору факторингу зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 не виникло, то у первісного кредитора не було право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на підставі договору факторингу від 28.11.2018 та додаткової угоди до неї.

Крім того, на час укладення такого Договору сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином.

Таким чином, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором № 375206100, оскільки кредитний договір був укладений 05.09.2020, а договір факторингу, за умовами якого попередньому фактору ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було передано право вимоги за кредитними договорами, був укладений 28.211.2018, тобто задовго до укладення кредитного договору, з огляду на що право вимоги до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» також не перейшло.

Також, пунктом 4.1 додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку.

Пунктом 4.1. договору факторингу № 20102022 право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог по формі, встановленій у Додатку до цього договору.

Проте таких Реєстрів прав вимоги, оформлених відповідного до вказаних додатків, зокрема, підписаних сторонами договорів факторингу, позивачем не надано. Надано лише витяги з реєстрів прав вимоги, які не підписані сторонами договорів факторингу та не можуть підтверджувати перехід від клієнта до фактора прав вимоги, в тому числі до відповідача.

Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу від 28 листопада 2018 року та 20 жовтня 2022 року.

Доводи товариства щодо презумпції правомірності правочину не заслуговують на увагу, адже передача за правочином невизначених вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину.

Враховуючи, що позивач не надав доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі за укладеним кредитним договором, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором на користь позивача та доходить висновку про відмову в позові.

Внаслідок відмови в задоволенні позову судові витрати на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Повністю відмовити в позові.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суду Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ „ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», місцезнаходження: 01032, м. Київ вул. Симона Петлюри, б. 30, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Суддя Стригуненко В.М.