справа № 753/3373/24
провадження № 2/753/2024/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
09 січня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Коренюк А.М.
при секретарі Лавринчук А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, суд -
ОСОБА_1 у лютому 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Позов мотивований тим, що 29.07.2021 року між нею ( ОСОБА_1 )та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 902 117 грн. 50 коп., що еквівалентно 33 350 доларів США за курсом продажу долара США на дату укладення цього договору (1 долар США - 27,05 грн.),відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла від неї ( ОСОБА_1 ) грошові кошти у сумі 902 117 грн. 50 коп. у якості позики (п.1 Договору позики).
Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується договором позики від 29.07.2021 року, за умовами якою ОСОБА_2 підтвердила отримання та обов"язок повернення коштів в сумі 902 117 грн. 50 коп., що еквівалентно 33 350 доларів США за курсом продажу долара США на дату укладення цього договору (1 долар США - 27,05 грн.), у строк до 29.01.2021 року у такий спосіб: частинами щомісячно: 29.08.2021 року, 29.09.2021 року, 29.10.2021 року, 29.11.2021 року, 29.12.2021 року - рівними сумами у гривнях, які еквівалентні 725 доларів США, 29.01.2022 року - 29 725 доларів США у гривнях (п4 Договору позики).
Проте в обумовлений строк позичальник позичені кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав, сума боргу складає 33 350 доларів США, що є еквівалентом до гривні 1 268 967 грн.50 коп.
За наслідком невиконання ОСОБА_2 договору позики, нею нарахована відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України проценти, що відповідають обліковій ставці НБУ, за період з 29.07.2021 року по 28.01.2022 року в сумі 36 750 грн. 96 коп., й у відповідності до ст.625 ЦК України: 3% річних - 2 709 грн. 58 коп., інфляційну складову боргу - 18 156 грн. 62 коп., всього 1 326 584 грн. 66 коп.
В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), звернувся до суду із заявою від 08.01.2025 року про розгляд справи за відсутності позивача з підтриманням позовних вимог, проханням їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань щодо обов`язку повернення позичальником боргу за позикою, з можливим ухваленням заочного рішення.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення,,розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).
Відзив на позов відповідачем не подано.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою місця проживання, а відтак за матеріалами справи відповідач вважається належно повідомленим про час розгляду.
За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення, за позодженням позивача.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що 29.07.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 902 117 грн. 50 коп., що еквівалентно 33 350 доларів США за курсом продажу долара США на дату укладення цього договору (1 долар США - 27,05 грн.),відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 902 117 грн. 50 коп. у якості позики (п.1 Договору позики) (а.с.9).
Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується договором позики від 29.07.2021 року, за умовами якою ОСОБА_2 підтвердила отримання та обов"язок повернення ОСОБА_1 коштів в сумі 902 117 грн. 50 коп. що еквівалентно 33 350 доларів США за курсом продажу долара США на дату укладення цього договору (1 долар США - 27,05 грн.), у строк до 29.01.2021 року у такий спосіб: частинами щомісячно: 29.08.2021 року, 29.09.2021 року, 29.10.2021 року, 29.11.2021 року, 29.12.2021 року - рівними сумами у гривнях, яка еквівалента 725 доларів США, 29.01.2022 року - 29 725 доларів США у гривнях (п.4 Договору позики).
Проте в обумовлений строк позичальник позичені кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав, сума боргу складає 33 350 доларів США, що є еквівалентом до гривні 1 268 967 грн.50 коп.
За наслідком невиконання ОСОБА_2 договору позики, позивачкою нараховано відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України проценти, що відповідають обліковій ставці НБУ, за період з 29.07.2021 року по 28.01.2022 року в сумі 36 750 грн. 96 коп., й у відповідності до ст.625 ЦК України: 3% річних - 2 709 грн. 58 коп., інфляційну складову боргу - 18 156 грн. 62 коп., всього - 1 326 584 грн. 66 коп. (а.с.8).
Умови договору погоджені позичальником, а тому він має дотримуватися принципу добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці».
Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначені грошові суми у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченого розпискою (а.с.8).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам.
Згідно даних зобов`язальних правовідносин відповідач зобов`язання не виконав уцілому, у визначений термін борг не повернув.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 902 117 грн. 50 коп. що еквівалентно 33 350 доларів США за курсом продажу долара США на дату укладення цього договору (1 долар США - 27,05 грн.), у строк до 29.01.2021 року(а.с.9), та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в строк, спосіб та на умовах, визначених його умовами.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1046 ЦК України).
Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 1 268 967 грн.50 коп., що еквівалентно 33 350 доларів США - боргу за договором позики, аза наслідком невиконання ОСОБА_2 договору позики, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України проценти, що відповідають обліковій ставці НБУ, за період з 29.07.2021 року по 28.01.2022 року - 36 750 грн. 96 коп., й у відповідності до ст.625 ЦК України: 3% річних - в сумі 2 709 грн. 58 коп., інфляційну складову боргу - 18 156 грн. 62 коп., всього - 1 326 584 грн. 66 коп. (а.с.2-6), й такі вимоги є обгрутнованими та доведенимив частині вимог: 1 268 967 грн.50 коп. - боргу за договором позики,у відповідності до ст.625 ЦК України: 3% річних - 2 709 грн. 58 коп., інфляційної складової боргу - 18 156 грн. 62 коп.
Вимога про стягнення процентів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, що відповідають обліковій ставці НБУ, за період з 29.07.2021 року по 28.01.2022 року, в сумі 36 750 грн. 96 коп. задоволенню не підлягає, за наявної вимоги про стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки подвійне стягнення процентів за одним зобов`язання не передбачено.
Відповідно стягненню підлягає 1 268 967 грн.50 коп. - борг за договором позики,3% річних - 2 709 грн. 58 коп., інфляційна складова боргу - 18 156 грн. 62 коп., всього - 1 289 833 грн. 70 коп.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Правові наслідки порушення зобов`язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов`язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111цс13).
Так, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст. 625 ЦК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч.1 ст.624 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18).
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими й доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України.
Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 13 265 грн. 85 коп., який підлягає стягненню за правилом пропорційності розміру задоволеної вимоги (1 289 833 грн. 70 коп.), що складає 1 289 грн. 83 коп. з відповідача на користь позивача.
Витрати на правову допомогу в сумі 40 000 грн. 00 коп. згідно прхальної частини позову відшкодуванню не піддлягають з підстав необґрунтованості та непідтвердження понесених витрат.
На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , 1 268 967 грн.50 коп. - боргу за договором позики,три відсотки річних - 2 709 грн. 58 коп., інфляційну складову боргу - 18 156 грн. 62 коп., 1 289 грн. 83 коп. - судового збору, всього - 1 291 123 (один мільйон двісті дев`яносто одна тисяча сто двадцять три) грн. 53 (п`ятдесят три) коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ: