КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3008/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Головачова Я.В., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Міністерства економіки України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року у справі за позовом Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року представник Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 р. № 162-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики 17.02.2020 р. у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Не погоджуючись із своїм звільненням, відповідач звернулась до суду та рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства № 162-к від 17.01.2020 р., поновлено ОСОБА_1 на посаді з 18.02.2020 р., стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2020 р. по 07.07.2020 р. у сумі 130 712,40 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2020 р. частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 - рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. скасовано в частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення моральної та в частині задоволення вимоги про скасування наказу. В цій частині прийнято нову постанову, якою стягнуто з Міністерства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, визнано протиправним та скасовано п. 1 наказу Мінекономіки від 17.01.2020 р. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду виконано Мінекономіки 22.02.2021 р.. Разом з тим, листом від 12.11.2020 р. № 269.5-5324/20 Солом`янська районна філія Київського міського центру зайнятості звернулась до позивача з вимогою відшкодувати Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю ОСОБА_3 кошти сума яких складає 55 385 грн 15 коп. Відповідно до платіжного доручення № 4365 від 16.12.2020 р. Мінекономіки сплатило Київському міському центру зайнятості 55 385,15 грн. Під час розгляду Окружним адміністративним судом м. Києва при присудженні оплати за час вимушеного прогулу не були враховані грошові кошти отримані працівником по безробіттю. ОСОБА_1 не повідомила про такі виплати. Отже, Мінекономіки зазнало збитків, оскільки за рахунок державного бюджету Поплавській були виплачені кошти у зв`язку із поновленням на посаді в розмірі 130 712,40 грн та сплачені Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю кошти у сумі 55385,15 грн. За таких обставин, представник відповідно до положень ст. 1212 ЦК України просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України суму у розмірі 55 385,15 грн. та сплачений судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 , яка представляє інтереси Міністерства економіки України, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що під час розгляду справи ОСОБА_1 ввела в оману суд, приховавши факт отримання допомоги з центру зайнятості, внаслідок чого при присудженні судом оплати за час вимушеного прогулу не було враховано виплаченої допомоги по безробіттю, що дало можливість подвійного стягнення з державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю та виплати за вимушений прогул.

Вважає, що своїми діями ОСОБА_1 безпідставно збагатилася за рахунок двох державних організацій, отримуючи подвійний заробіток (допомогу по безробіттю та компенсацію грошового забезпечення за час вимушеного прогулу), що не передбачено жодним нормативним документом і призвело д безпідставних виплат з державного бюджету за однією і тією ж обставиною.

Тобто, Поплавська отримала допомогу по безробіттю та заробітну плату за час вимушеного прогулу без урахування суми допомоги по безробіттю, що на переконання скаржника, є переплатою коштів для Мінекономіки.

Скаржник вважає, що у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 , на посаді, виплаті їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду, кошти, які набула відповідачка як допомога по безробіттю є безпідставно набутими, оскільки відпала підстава її набуття, і підлягають поверненню Мінекономіки.

04 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідачки ОСОБА_1 , просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що не можна покласти в основу рішення для задоволення позову приписи ст. 1212 ЦК України, з огляду на те, що за даною нормою закону поверненню підлягає лише безпідставно набуте майно, в даному випадку грошові кошти, оскільки допомога по безробіттю виплачена ОСОБА_1 відповідним органом з підстав, передбачених нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та у встановленому даним законом порядку.

Суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки також тим, що докази, які б свідчили про рахункову помилку з боку Міністерства економіки України чи надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для нарахування заробітної плати, а також зловживань з боку відповідача при її отриманні, в матеріалах справи відсутні. Встановлена судовим рішенням протиправність звільнення ОСОБА_1 з посади є відповідальністю Міністерства економіки України, що передбачено положенням ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а також недоведеності факту вчинення відповідачем будь-яких дій, що могли вказувати на його недобросовісність при одержані плати за виконану роботу.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до п. 8 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страховий випадок - це подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу частина перша статті 19 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Виходячи із аналізу статті 1215 ЦК України обов`язок довести наявність рахункової помилки або недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині першій вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №902/291/17.

Отже саме на позивача, як на роботодавця, покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Міністерством економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України, займаючи посаду заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики.

Наказом позивача № 162-к від 17.01.2020 п. ОСОБА_1 звільнено з посади з 17.02.2020 р. у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. частково задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 162-к від 17.01.2020 р.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України.

Стягнуто з Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 130 712,40 грн.

В задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення моральної шкоди та в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 162-к від 17 січня 2020 року. Прийнято нову постанову в цій частині, якою стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень, 00 копійок). Визнано протиправним та скасовано пункту 1 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 січня 2020 року № 162-к. У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року залишено без змін.

Наказом Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України № 1304-к від 30.09.2020 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України.

Довідка директора департаменту фінансово-господарської діяльності Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України від 22.02.2021 р. за № 2121-12/547 свідчить про те, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено на виконання рішення суду середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 130 712,40 грн.

16.11.2020 р. в адресу позивача надійшов лист Солом`янської районної філії Київського міського центру зайнятості з повідомленням про те, що на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. у справі № 640/3806/2020 та рішення Комісії з розслідування страхових випадків КМЦЗ від 06.10.2020 р. при проведенні розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення, про що складено Акт розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №; 2568 від 06.11.2020 р., встановлено, що ОСОБА_1 , яка в період перебування на обліку в Солом`янській районній філії КМЦЗ, як безробітна, та отримання допомоги по безробіттю, згідно наказу № 1336-к від 01.10.2020 р. Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України поновлена на роботі на посаді директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики з 18.02.2020 р.

Також у листі зазначено, що наказом Солом`янської районної філії КМЦЗ № 56/269-02/20 від 11.11.2020 р. було прийнято рішення про повернення Міністерством надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття, отриманої ОСОБА_1 за період з 18.03.2020 р. по 30.09.2020 р. згідно розрахунку, у сумі 55 385 грн. 15 коп.

Платіжним дорученням № 4365 від 16.12.2020 р. на виконання вищенаведеної норми Закону позивачем було перераховано Київському міському центру зайнятості грошові кошти у розмірі 55 385,15 грн, призначення платежу - повернення допомоги по безробіттю ОСОБА_1 ..

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що повернення даних коштів самою ОСОБА_1 . Київському міському центру зайнятості відсутні та підлягають стягненню з роботодавця, оскільки встановлена судовим рішенням обставина щодо протиправності його звільнення є відповідальністю Міністерства економіки України, що передбачено положенням частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а також недоведеності факту вчинення відповідачкою будь-яких дій, що могли вказувати на її недобросовісність при одержані плати за виконану роботу, а тому вважає його законним та обґрунтованим.

Повернення позивачем сплачених робітнику коштів Київському міському центру зайнятості передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», тоді як цей закон, не передбачає право роботодавця на регресне стягнення коштів з працівника.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено перелік умов, на підставі яких може відбутися процедура повернення суми виплаченого забезпечення застрахованій особі, якими є умисне невиконання цією особою обов`язків та зловживання ними.

Проте таке право надано відповідному Центру зайнятості, а не роботодавцю.

Разом з тим, як слідує з повідомлення Солом`янської районної філії Київського міського центра зайнятості на адресу роботодавця (позивача у справі), підстав для запровадження такої процедури немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка отримала допомогу по безробіттю та заробітну плату за час вимушеного прогулу без врахування допомоги по безробіттю, що є переплатою коштів для Мінекономіки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки доведеною є та обставина, що звільнення ОСОБА_1 визнано незаконним, тому винуватцем в нанесенні збитків є та сторона, яка порушила вимоги законодавства, в даному випадку позивач.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 914/913/17 зазначено, що частина 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» також не передбачає підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не були порушені відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства економіки України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «09» січня2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Я.В. Головачов

В.І. Олійник