Справа № 135/211/24
Провадження № 22-ц/801/75/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 рокуСправа № 135/211/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Корнієнка О. М. в м. Ладижин, дата складення повного тексту рішення невідома,

в цивільній справі № 135/211/24 за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту проживання,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою у якій просив, з урахуванням уточненої заяви, встановити факт його постійного проживання в період з 26 квітня 1986 року по 20 листопада 1986 року та з 01 січня 1990 року по 15 листопада 1990 року в місті Ладижин Вінницької області.

Заява обґрунтована тим, що 21 липня 2023 року за заявою ОСОБА_1 до сервісного центру № 11 в м. Ладижин Головного управління ПФ України у Вінницькій області в порядку екстериторіальності Головним управлінням ПФ України у м. Києві було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підставою для відмови стало те, що він не проживав станом на 01 січня 1993 року більше 4 років на території зони посиленого радіоекологічного контролю, а також йому не була зарахована початкова величина зниження пенсійного віку в два роки.

ОСОБА_1 вказує, що має статус постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю більше 4 років. Йому було видано посвідчення постраждалої особи 4 категорії за № НОМЕР_1 .

Встановити факт проживання в місті Ладижин Вінницької області в період з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року йому необхідно для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вказав, що відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади не підтверджено його проживання в м. Ладижині в спірний період, що унеможливлює отримання цієї інформації в досудовому порядку через органи місцевого самоврядування. Вважає, що досудової процедури підтвердження факту проживання не існує. Вказав, що 25.06.1985 року йому було видано атестат про середню освіту, здобуту в Лад-Хуторянській середній школі Гайсинського району Вінницької області. 28.02.1986 він закінчив повний курс Теплицького середнього профтехучилища №37 та отримав диплом. 07.04.1986 завершив навчання в Гайсинській автошколі та отримав свідоцтво. В період з 22.11.1986 перебував в лавах армії. В період з 09.04.1986 по 20.11.1986 після закінчення навчання та призову на строкову військову службу він проживав в м. Ладижині у своєї сестри ОСОБА_2 , але в цей період прописаний за адресою її місця проживання не був, а тому не може підтвердити факт проживання в період з 26.04.1986 по 31.07.1986 на території зони посиленого радіоекологічного контролю. Після звільнення з військової служби він проживає постійно в м. Ладижині, в тому числі і в період з 01.01.1990 по 15.11.1990.

Вирішити питання в позасудовому порядку заявник не може, оскільки жодного іншого механізму встановлення факту проживання не існує, тому звернувся до суду з відповідною заявою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 вересня 2024 року заяву задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 в м. Ладижин Вінницької області в період з 01 січня 1990 року по 15 листопада 1990 року.

В задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що письмовими доказами, а також показами свідків підтверджується факт постійного проживання заявника в період з 01 січня 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ладижин Вінницької області.

Проте, матеріалами справи не підтверджено щодо постійного проживання заявника в м. Ладижин в період з 26 квітня 1986 року по 20 листопада 1986 року. В свою чергу, наявність посвідчення особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи автоматично не підтверджує те, що саме з 26 квітня по 20 листопада 1986 року заявник проживав в м. Ладижин Вінницької області.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог заяви щодо постійного проживання в м. Ладижин в період з 26 квітня 1986 року по 20 листопада 1986 року скасувати та постанови в цій частині нове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 листопада 2024 року справу призначено до розгляду в залі судових засідань Вінницького апеляційного суду на 10 грудня 2024 року о 11:40 год.

В подальшому розгляд справи відкладено на 24 грудня 2024 року о 12:00 год. та на 07 січня 2025 року о 12:20 год.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що відмовляючи в задоволені заяви встановлення факту проживання в період з 01 січня 1990 року по 15 листопада 1990 року в м. Ладижин Вінницької області, суд в якості доказів не взяв до уваги свідчення свідків, які були допитані в суді першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки вони підтверджують факт проживання в спірний період. Також, було надані письмові докази, які підтверджують вказані обставини.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. Вказав, що законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить заявник. Тому заявник має можливість одержати документ, що посвідчує факт проживання у місцевості, яка згідно з переліком населених пунктів, відноситься до зон радіоактивного забруднення Чорнобильської катастрофи, звернувшись до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Крім того, зазначає, що вказаний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки даний спір є спором публічно-правовим.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Заявник ОСОБА_3 неодноразово повідомлявся судом про дату, час і місце розгляду справи, проте був відсутній за місцем проживання та не повідомив суд про зміну свого місця проживання, а тому повістка вважається доставленою.

Представник заінтересованої особи ГУ Пенсійного фонду України у Вінницькій області до судового засідання не з`явився, однак на адресу суду надав заяву, відповідно до якої просив провести судове засідання без його участі, а також зазначив, що при вирішення питання щодо вимог заявника покладається на розсуд суду.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 21.07.2023 Рішенням Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві №15 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки на 01.01.1993 заявник не прожив 4 роки в зоні посиленого радіологічного контролю.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Жерденівка Гайсинського району Вінницької області, що підтверджується паспортом громадянина України.

З копії атестату про середню освіту № НОМЕР_2 вбачається, що 25 червня 1985 року ОСОБА_1 видано атестат про середню освіту, здобуту в Лад-Хуторянській середній школі Гайсинського району Вінницької області.

З копії диплома серії НОМЕР_3 , виданого 28.02.1986 року, вбачається, що ОСОБА_1 28.02.1986 року закінчив повний курс Теплицького середнього профтехучилища №37 та отримав диплом.

З копії свідоцтва серії НОМЕР_4 слідує, що 07 квітня 1986 року ОСОБА_1 завершив навчання в Гайсинській автошколі, навчався з 30.12.1985 по 07.04.1986, та отримав посвідчення на право керування транспортним засобом.

З копії посвідчення Серії НОМЕР_5 , виданого Вінницькою облдержадміністрацією, видно, що 08.01.1998 ОСОБА_1 набув статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4) як «громадянин, який постійно проживав на території посиленого радіоекологічного контролю у 198_ роках».

В копії трудової книжки серії НОМЕР_6 зазначено, що ОСОБА_1 в період з 22 листопада 1986 року по 23.11.1988 року проходив службу в армії. 01.03.1989 року прийнятий на роботу столяром Міжколгоспного обласного дитячого санаторію «Подільський Артек» м. Ладижин, 15.06.1990 року переведено водієм.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, виданої 12.06.2023 року відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади видно, зокрема, що ОСОБА_1 мав зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1 з 12.05.1989 по 31.12.1989, з 16.11.1990 по 27.02.1998, з 06.03.1998 по 16.06.1998.

Вказані відомості з довідки про реєстрацію місця проживання підтверджуються відповіддю на запит суду, наданою відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади від 05.08.2024 року, а також картками реєстрації особи за адресами в м. Ладижин. Серед іншого, в картці прописки зазначено, що ОСОБА_1 видавався паспорт 18.04.1986 року Гайсинським РОВД. Вказано, що прибув в м. Ладижин на проживання з с. Жерженівка 12.05.1989.

З військового квитка ОСОБА_1 видно, що він був призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 на строкову службу і направлений у військову частину 11.11.1986 року. 23.11.1988 року в зв`язку із закінченням строку служби був звільнений в запас. 12.12.1988 прийнятий на облік Жерденівською сільською радою. 13.03.1989 року знятий з обліку Жерденівської сільської ради в зв`язку з влаштуванням на роботу. 10.04.1989 року прийнятий на облік Ладижинською міською радою.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Рішення суду оскаржується в частині відмовлених вимог заяви щодо постійного проживання в м. Ладижин в період з 26 квітня 1986 року по 20 листопада 1986 року, в іншій частині рішення суду першої інстанції скаржником не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.

Частинами 1, 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Зі змісту п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.

Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у частині першій статті 315 ЦПК України. Встановлення факту постійного проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до цього переліку не віднесено.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Така правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 30.05.2018 у справі №761/16799/15-ц

Також, згідно з рекомендаціями, наданими у п. 2постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатись судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Для встановлення пільг і компенсацій визначаються певні категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Частиною першою статті 55 ЗУ «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даній справі заявник серед іншого просив встановити юридичний факт його проживання в зоні посиленого радіологічного контролю у період з 26 квітня 1986 року по 20 листопада 1986 року, який необхідний йому для підтвердження права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені заяви в частині встановлення факту постійного проживання заявника в м. Ладижин в період з 26 квітня 1986 року по 20 листопада 1986 року, вказував на те, що матеріалами справи не підтверджено факту постійного проживання заявника в той період.

Так, ОСОБА_1 як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді на підтвердження заявлених обставин посилається зокрема на пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який критично оцінив покази свідків, оскільки їхні пояснення не в повній мірі відповідають один одному та поясненням заявника, що суперечить ст. 69 ЦПК України.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення, а жодних письмових доказів заявником не надано.

Водночас, судом зазначено, що з військового квитка ОСОБА_1 видно, що 11.11.1986 заявник був призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 на строкову службу і направлений у військову частину. При цьому перебував на військовому обліку в с. Жерденівка Гайсинського району, а тому вказані обставини спростовують можливість постійного проживання на той час в м. Ладижин.

Вищезазначена обставина ОСОБА_1 не була спростована як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час розгляду в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку наданим заявником доказам і не допустив порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог заяви щодо постійного проживання в м. Ладижин в період з 26 квітня 1986 року по 20 листопада 1986 року без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун