ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8543/24

Головуючий у першій інстанції - Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/38/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого- судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Маринченко О.А. від 25 червня 2024 року, місце постановлення ухвали - м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох відсотків річних, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 7 259,00 грн., інфляційні втрати в сумі 2 932,04 грн. і три проценти річних у сумі 638,74 грн., а всього: 10 829,78 грн. та 3 629,50 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 25.06.2024 року справу №750/8543/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, відшкодування моральної шкоди, - передано за підсудністю на розгляд Червонозаводському районному суду м.Харкова.

При цьому, суд першої інстанції у вказаній ухвалі зазначив, що позивач посилався на Закон України "Про захист прав споживачів" та обрав підсудність справи відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України, яка визначає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Проте, як вважав суд першої інстанції, зі змісту поданого позову випливає, що на правовідносини, які склалися між сторонами, не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів", а вони врегульовані саме Цивільним кодексом України, і за даних обставин, відсутні підстави для врахування судом положень частини п`ятої статті 28 ЦПК України. Із позовної заяви та документів, доданих до неї, вбачається, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до статті 27 ЦПК України, дана справа не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Деснянського районного суду м.Чернігова, і судом, встановленим законом для розгляду цієї справи, є Червонозаводський районний суд м.Харкова, у зв`язку з чим справу необхідно передати на його розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 25.06.2024 року про передачу справи за підсудністю та направити справу для продовження розгляду до Деснянського районного суду м.Чернігова. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 25.06.2024 року постановлена із порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню, із направленням справи до Деснянського районного суду м.Чернігова для продовження її розгляду. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що у позовній заяві ним наведено конкретні доводи стосовно поширення норм споживчого права на спірні правовідносини. Апелянт стверджує, що він акцентував увагу на тому, що його кошти сплачувалися на підприємницький рахунок відповідача, відкритий нею, як суб`єктом господарської діяльності, і відповідно до дублікату квитанції, кошти сплачувалися за "інформаційну послугу". За доводами апелянта, під час перерахування коштів, він мав намір сплатити "вступний внесок" на користь організації "Альфа Ван Кепітал", оскільки вважав це необхідною умовою подальшого співробітництва із цією організацією, і ФОП ОСОБА_2 прийняла від нього кошти, проте, жодних послуг не надала. Апелянт просив суд застосувати наслідки недійсності правочину з надання послуг, вчиненого із використанням нечесної підприємницької практики - ч.6 статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Доводи апеляційної скарги вказують, що відповідно до ч.1 статті 2 Закону України "Про захист прав споживачів", законодавство про захист прав споживачів складається з цього закону, ЦК України, ГК України та інших нормативно-правових актів, які містять положення про захист прав споживачів. Закон України "Про захист прав споживачів" не містить вичерпного переліку відносин, на які поширюється його дія. За доводами апелянта, законодавство про захист прав споживачів не вичерпується Законом України "Про захист прав споживачів", а включає інші акти законодавства. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції допустив звужене тлумачення споживчих правовідносин, i неправомірно відмовив у застосуванні правил альтернативної підсудності, передбачених ч.5 статті 28 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що вказавши у оскаржуваній ухвалі від 25.06.2024 року про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів", суд першої інстанції фактично вдався до встановлення обставин, які мають значення для справи. Такі обставини повинні встановлюватися під час ухвалення рішення по суті справи, а ix оцінка на предмет достатності, на стадії відкриття провадження у справі, законом не передбачена. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.08.2023 року у справі №990/114/23.

Згідно приписів ч.2 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 25.06.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох відсотків річних, відшкодування моральної шкоди, без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору належним чином повідомлялися про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 7 259,00 грн., інфляційні втрати в сумі 2 932,04 грн. і три проценти річних у сумі 638,74 грн., а всього: 10 829,78 грн. та 3 629,50 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 25.06.2024 року, передаючи справу №750/8543/24 за підсудністю на розгляд Червонозаводському районному суду м.Харкова, суд першої інстанції зазначив, що позивач посилався на Закон України "Про захист прав споживачів" та обрав підсудність справи відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України, яка визначає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Проте, як вважав суд першої інстанції, зі змісту поданого позову випливає, що на правовідносини, які склалися між сторонами, не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів", а вони врегульовані саме Цивільним кодексом України, і за даних обставин, відсутні підстави для врахування судом положень частини п`ятої статті 28 ЦПК України. Із позовної заяви та документів, доданих до неї, вбачається, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до статті 27 ЦПК України, дана справа не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Деснянського районного суду м.Чернігова, і судом, встановленим законом для розгляду цієї справи, є Червонозаводський районний суд м.Харкова, у зв`язку з чим справу необхідно передати на його розгляд.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що під час апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі від 25.06.2024 року про те, що дана справа не належить до територіальної підсудності Деснянського районного суду м. Чернігова, і судом, встановленим законом для розгляду вказаної справи, є Червонозаводський районний суд м. Харкова, у зв`язку чим справу належить передати на його розгляд, не узгоджується із положеннями норм законодавства, яке регламентує спірні правовідносини.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно статті 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із ч.1 статті 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Приписами ч.1 статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою-четвертою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 відповідачем зазначив ОСОБА_2 , зареєстрованим місцем проживання якої є: АДРЕСА_1 .

За загальним правилом частини 1 статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час, законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, частина п`ята статті 28 ЦПК України передбачає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Тлумачення статті 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто, встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Таким чином, позови про захист прав споживачів можуть бути подані як за зареєстрованим місцем проживання (перебування) відповідача, так і за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача за вибором останнього.

При цьому, право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу, а суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на Закон України "Про захист прав споживачів" та обрав підсудність справи відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України, яка визначає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору - за зареєстрованим місцем свого проживання: АДРЕСА_2 .

Передаючи справу за підсудністю на розгляд Червонозаводському районному суду м.Харкова, суд першої інстанції зазначив, що зі змісту позову ОСОБА_1 випливає, що на правовідносини, які склалися між сторонами, не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів", а вони врегульовані Цивільним кодексом України, і тому відсутні підстави для врахування судом положень частини п`ятої статті 28 ЦПК України.

В ході апеляційного перегляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що вказавши у оскаржуваній ухвалі від 25.06.2024 року про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів", суд першої інстанції фактично вдався до встановлення обставин, які мають значення для справи. Такі обставини повинні встановлюватися під час ухвалення рішення по суті справи, а ix оцінка на предмет достатності, на стадії відкриття провадження у справі, законом не передбачена.

Відповідно до приписів ч.1, ч.2 статті 189 ЦПК України, яка регламентує завдання та строк підготовчого провадження, завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 , вона містить в собі посилання позивача на порушення відповідачем приписів Закону України "Про захист прав споживачів".

При цьому, суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надавати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів, оскільки вказані питання можуть вирішуватись на інших стадіях цивільного процесу. Зазначені обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви позивачу, або для передачі справи для розгляду до іншого суду за підсудністю.

Суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо можливості відкриття провадження у справі, на підставі поданої позивачем позовної заяви та обставин, які в ній викладені.

Передаючи справу за підсудністю на розгляд Червонозаводському районному суду м.Харкова, суд першої інстанції фактично надав оцінку щодо правовідносин, які виникли між сторонами спору, та визначив, що норми Закону України "Про захист прав споживачів" не підлягають застосуванню до цих правовідносин, що є передчасним.

Європейський Суд з прав людини вказав, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на суд щодо своїх прав, інтересів, свобод та/або обов`язків, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Зазначене вище узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.08.2023 року у справі №990/114/23, провадження №11-103заі23.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження у даній справі, суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для передачі справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох відсотків річних, відшкодування моральної шкоди, за підсудністю на розгляд до Червонозаводського районного суду м.Харкова.

На підставі наведеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За даних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Деснянського районного суду м.Чернігова від 25.06.2024 року - підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями: 367, 368, 369; п.6 ч.1 статті 374; п.4 ч.1 статті 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 червня 2024 року - скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 10.01.2025 року.

Головуючий: Судді: