Справа № 346/6093/24
Провадження № 22-ц/4808/115/25
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач): Василишин Л. В.,

суддів: Бойчука І. В., Максюти І. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2024 року, постановлену у складі судді Яремин М. П. у м. Коломиї, у справі за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Івано-Франківськ в особі начальника управління юстиції, відділу нотаріату при Західному міжрегіональному управлінні юстиції, що у приміщенні Івано-Франківського обласного нотаріального архіву, про стягнення грошових коштів за бездіяльність, скасування акта про відмову в проведенні сертифікації робочого місця та запис робочого місця нотаріуса,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Івано-Франківськ в особі начальника управління юстиції, відділу нотаріату при Західному міжрегіональному управлінні юстиції, про стягнення грошових коштів за бездіяльність, скасування акта про відмову в проведенні сертифікації робочого місця та запис робочого місця нотаріуса, в якому просила стягнути на її користь із заробітної плати начальника управління юстиції 176100 грн грошових коштів за бездіяльність з приводу відмови в реєстрації права на працю нотаріуса; скасувати акт про відмову у проведенні сертифікації робочого місця нотаріальної контори Сидорук Л. О. від 23 вересня 2024 року; записати робоче місце нежитлове приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 , відповідним місцем (конторою) для використання як робоче місце приватного нотаріуса Сидорук Л.О. з метою вчинення нотаріальних дій у Івано-Франківській області.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 постановлено передати для розгляду за підсудністю до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходження. Позивачка в позовній заяві зазначила, що місцезнаходженням відповідача Західного міжрегіонального управління юстиції у м. Івано-Франківськ в особі начальника управління юстиції є м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11, (що також підтверджується даними відкритих джерел згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), а відділу нотаріату - м. Івано-Франківськ, вул. Макуха, 14, а тому справа не підсудна Коломийському міськрайонному суду Івано-Франківської області, а повинна розглядатися Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 на ухвалу суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пред`явлені нею позовні вимоги, пов`язані з її правом на працю, а тому на підставі частини шістнадцятої статті 28 ЦПК України вона має право на вибір суду. Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області є територіально наближеним до міста Городенки і з 2021 року місто Городенка входить до складу Коломийського району, а тому, на думку апелянтки, її справа підсудна Коломийському мсіькрайонному суду Івано-Франківської області.

Просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позиція інших учасників справи

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

За таких обставин, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, де виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Звертаючись до суду, позивачка просила стягнути на її користь із заробітної плати начальника управління юстиції 176100 грн грошових коштів за бездіяльність з приводу відмови в реєстрації права на працю нотаріуса; скасувати акт про відмову у проведенні сертифікації робочого місця нотаріальної контори Сидорук Л. О. від 23 вересня 2024 року; записати робоче місце нежитлове приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 , відповідним місцем (конторою) для використання як робоче місце приватного нотаріуса Сидорук Л.О. з метою вчинення нотаріальних дій у Івано-Франківській області.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до статті 2-1 Закону України «Про нотаріат» державне регулювання нотаріальної діяльності полягає у встановленні умов допуску громадян до здійснення нотаріальної діяльності, порядку зупинення і припинення приватної нотаріальної діяльності, анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю; здійсненні контролю за організацією нотаріату, проведенням перевірок організації нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства; визначенні органів та осіб, які вчиняють нотаріальні дії, здійснюють контроль за організацією нотаріату, проводять перевірки організації нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства; визначенні ставок державного мита, яке справляється державними нотаріусами; встановленні переліку додаткових послуг правового і технічного характеру, які не пов`язані із вчинюваними нотаріальними діями, та встановленні розмірів плати за їх надання державними нотаріусами; встановленні правил професійної етики нотаріусів.

Контроль за організацією нотаріату, перевірка організації нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства здійснюються Міністерством юстиції України та його територіальними органами.

Статтею 25 Закону України «Про нотаріат» визначено вимоги до робочого місця (контори) приватного нотаріуса.

Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що приватний нотаріус може здійснювати нотаріальну діяльність лише за наявності акта про сертифікацію відповідності робочого місця (контори) приватного нотаріуса або рішення суду, яке набрало законної сили, яким визнано незаконним акт про відмову у сертифікації відповідності робочого місця (контори) приватного нотаріуса.

Зазначений акт складається відповідним територіальним органом Міністерства юстиції України (частина третя статті 25 Закону України «Про нотаріат»).

Отже, законом передбачено порядок здійснення нотаріальної діяльності лише за наявності акта про сертифікацію відповідності робочого місця (контори) приватного нотаріуса або рішення суду, яке набрало законної сили, яким визнано незаконним акт про відмову у сертифікації відповідності робочого місця (контори) приватного нотаріуса. Такий акт складається відповідним територіальним органом Міністерства юстиції України в рамках реалізації їх управлінських функцій, а тому спір щодо визнання незаконним акта про відмову у сертифікації відповідності робочого місця (контори) приватного нотаріуса є публічно-правовим спором та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на наведені норми при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, оскільки суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскаржувану ухвалу суду необхідно скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з врахуванням висновків, викладених апеляційним судом в мотивувальній частині даної постанови.

Крім того, колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 уже зверталася із аналогічними вимогами до Городенківського районного суду Івано-Франківської області та ухвалою цього суду від 28 жовтня 2024 року їй було відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції Івано-Франківського окружного адміністративного суду. ОСОБА_1 зазначену ухвалу в апеляційному порядку не оскаржувала та така набрала законної сили 13 листопада 2024 року, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень (справа № 342/1317/24).

Водночас нормами цивільного процесуального законодавства передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 грудня 2024 року зупинено дію оскаржуваної ухвали, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування такої ухвали, то підстави для її поновлення, відсутні.

Керуючись статтями 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: І. В. Бойчук

І. О. Максюта