ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/1154/24Головуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/817/16/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2024 року, ухваленого суддею Щербатою Г.Р. у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року АТ «Перший Український міжнародний банк» звернулося до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що між позивачем та ОСОБА_1 10.12.2021 року укладено кредитний договір №801, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит у розмірі 85517 грн. на 24 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом 0,010 % річних, комісією за обслуговування заборгованості у розмірі 2,99% з кінцевим терміном повернення до 10.12.2023 року.

Однак, ОСОБА_1 належним чином зобов`язань за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим, станом на 03.03.2024 року виникла заборгованість за кредитним договором, яка становить 123401,92 грн. та складається із: 74806,78 грн. - заборгованість за кредитом, 12,9 грн. заборгованість за процентами, 48582,24 грн. - заборгованість за комісією, яку АТ «ПУМБ» просило стягнути з відповідачки.

Рішенням Збаразького районного суду від 13 вересня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» 54351 грн. заборгованості по кредитному договору № 801 від 10.12.2021 року та 987 грн. 78 коп. судових витрат по справі. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «ПУМБ» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Товариство не погоджується з оскаржуваним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідачки комісії за обслуговування кредитної заборгованості та зарахування сплаченої відповідачкою комісії в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було досліджено механізму отримання кредиту, зокрема відповідач погодилась із запропонованими умовами кредитування, підписала заяву та отримала грошові кошти. Вказує, що банк у п. 5.7.3 розділу 5 «Умови надання споживчого кредиту» визначив перелік послуг, які включаються до комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Стверджує, що відповідач скористалася наданими банком коштами сплачувала кредитну заборгованість, що підтверджує прийняття усіх умов кредитного договору, проте в повному обсязі зобов`язання з повернення кредиту не виконав.

Зазначає, що відповідач не скористалася наданим правом відкликати свою згоду на укладення кредитного договору. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, здійснивши самостійний перерахунок вже сплачених коштів, оскільки відповідач не зверталася до суду з вимогами про визнання недійним договору (або його окремих частин), застосування наслідків недійсності або нікчемності правочину, не подала відзиву на позовну заяву із вимогами про зарахування сплаченої комісії в рахунок в рахунок заборгованості за кредитом, не подала контррозрахунку заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

ОСОБА_1 указує, що висновки щодо нікчемності положень кредитних договорів, укладених фізичними особами з АТ «ПУМБ», які передбачають обов`язок позичальника сплачувати банку комісію за обслуговування кредитної заборгованості, після набрання чинності Закону України Про споживче кредитування викладено в постанові Верховного Суду від 25.01.2023 року справа №752/4008/20

Враховуючи нікчемніть положень укладеного між сторонами договору щодо необхідності сплати позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з метою захисту прав відповідачки, судом першої інстанції у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину правомірно зараховано сплачену за договором комісію в сумі 20455,68 грн. в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту, тому протилежні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає необґрунтованими.

Представник АТ «ПУМБ», будучи належним чином повідомленою про дату час та місце розгляду справи , в судове засідання не з`явилася, однак в апеляційній скарзі просить здійснювати розгляд справи без участі представника банку.

ОСОБА_1 також належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі сторін.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Рішення суду оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідачки в користь позивача комісії за обслуговування кредитної заборгованості та зарахування сплаченої відповідачкою комісії в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, тому переглядається апеляційним судом тільки у відповідній частині.

Обставини справи

Судом встановлено, що 23.11.2020 року ОСОБА_1 підписала заяву №801 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, у якому просила банк видати кредит у сумі 85517 грн. на 24 місяці. Розмір процентів за користування кредитом - 0,010%, за обслуговування кредитної заборгованості - 2,99 %.

При підписанні заяви позичальник прийняла публічну пропозицію на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, розміщеного на сайті банку.

Відповідно до графіку платежів, який міститься у заяві, реальна річна процентна ставка 77,0418 %, загальна вартість кредиту становить 146892,80 грн., загальні витрати за споживчим кредитом 61375, 8 грн. Дата платежу до 10 числа кожного календарного місяця. Платіжні періоди з 10.12.2021 року по 10.12.2023 року. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 2556.96 грн. щомісячно.

Крім того, 23.11.2020 року позичальник підписала паспорт споживчого кредиту, що свідчить про її ознайомлення з даними кредитодавця, умовами кредитування, орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядком повернення кредиту.

Фактичне перерахування кредитних коштів в сумі 85517 грн. підтверджується платіжною інструкцією TR. 54392980.46810.8810 від 10.12.2021 року.

Окрім того, позивачем до суду надано виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 10.12.2021 року по 03.03.2024 року.

Відповідачкою частково вносилась оплата на погашення кредитної заборгованості, частина з якої у сумі 20455.68 грн банком зараховано на сплату комісії.

В розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором № 801 від 10.12.2021 року станом на 03.03.2024 (включно) банк вказує про те, що заборгованість відповідачки перед позивачем становить 123401.92 грн., з яких: 74806.78 грн. заборгованість за кредитом, 12,9 грн. заборгованість за процентами, 48582.24 грн. заборгованість за комісією.

03.03.2024 АТ «ПУМБ» звернулося до ОСОБА_1 з вимогою негайно погасити заборгованість по кредитному договору в загальному розмірі 123401.92 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Окрім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2023 року по справі №204/224/21 виклала висновок щодо застосування норми права, а саме якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Відмовляючи у стягненні комісії за кредитним договором в сумі 48582,24 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем встановлено щомісячну плату за послуги банку, в тому числі і які за законом повинні надаватись безоплатно, тому положення кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Крім того, суд вважав за необхідне сплачені відповідачкою кошти у розмірі 20455,68 грн., які були спрямовані банком на погашення заборгованість за комісією, у зв`язку із нікчемністю положень договору в цій частині зарахувати на погашення тіла кредиту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Зокрема, в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачці та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ«ПУМБ», не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому висновок суду про нікчемність положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є обґрунтовуваним.

Крім того, суд вірно виснував, що сплачена відповідачкою комісія підлягає зарахуванню на погашення основної заборгованості за кредитом (тіла кредиту).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено механізму отримання кредиту, зокрема відповідач погодилася із запропонованими умовами кредитування, підписала заяву та отримала грошові кошти, у п. 5.7.3 розділу 5 «Умови надання споживчого кредиту» визначено перелік послуг, які включаються до комісії за обслуговування кредитної заборгованості, колегія суддів вважає неспроможними.

Зокрема, пунктом 5.7.3 публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб визначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному у заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту ( база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій Частині 5 Розділу ІІ цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів.

З аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач скористалася наданими банком коштами сплачувала кредитну заборгованість, що підтверджує прийняття усіх умов кредитного договору, проте в повному обсязі зобов`язання з повернення кредиту не виконала з огляду на нікчемність положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є такими, що не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволені позову про стягнення комісії та зарахування сплаченої відповідачкою комісія до основної заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, здійснивши самостійний перерахунок вже сплачених коштів, оскільки відповідач не зверталася до суду з вимогами про визнання недійним договору (або його окремих частин), застосування наслідків недійсності або нікчемності правочину, не подала відзиву на позовну заяву із вимогами про зарахування сплаченої комісії в рахунок в рахунок заборгованості за кредитом, не подала контррозрахунку заборгованості, є безпідставними.

Зокрема, із матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачкою було подано заяву про часткове визнання позову.

В даній заяві наявне посилання ОСОБА_1 на нікчемність положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» та відповідачкою із урахуванням даної обставини здійснено контррозрахунок суми заборгованості за кредитним договором, де позивач просила зарахувати суму сплачених нею коштів, спрямованих банком на погашення суми заборгованості по комісії за обслуговування кредиту у розмірі 20455,68 грн. в рахунок погашення сплати заборгованості за тілом кредиту, визначивши загальну суму боргу, яка підлягає стягненню з неї в користь банку у розмірі 54351 грн.

Інші доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують законності і обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Слід врахувати, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з апеляційним розглядом справи, покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» - залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 9 січня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.