справа № 342/795/23
головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.,
провадження № 22-ц/824/632/2025
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» - адвоката Гусєва Павла Володимировича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс», Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», ОСОБА_2 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Еталон», про стягнення страхової виплати за договором добровільного страхування наземного транспорту, про відшкодування з власника автомобіля моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Городенківського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» (далі - ПрАТ СК «Інтер-Поліс»), Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), ДундякаП.В., третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Еталон» (далі - ПрАТ «СК «Еталон»), в якому просила:

стягнути з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на свою користь страхову виплату за договором добровільного страхування наземного транспорту у розмірі 102 898 грн 86 коп.;

стягнути з АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_2 на її користь 25 000 грн моральної шкоди;

стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 27 жовтня 2022 року між нею та ПрАТ «СК «Еталон» було укладено договір № ЕР-211739026-ПпС2 добровільного страхування наземного транспорту, за умовами якого - встановлена страхова сума на страховий випадок (за шкоду, заподіяну майну) 160 000 грн із розміром франшизи 1 600 грн.

20 березня 2023 року за участю автомобілів марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та марки «RenaultMeganе», д.н.з. НОМЕР_2 , під її керуванням, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України.

Згідно з виставленим рахунком від 16 травня 2023 року вартість ремонту автомобіля складала 186 927 грн 31 коп.

12 червня 2023 року на її банківський рахунок ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на виконання умов договору № ЕР-208367050 від 12 березня 2022 року було перераховано лише 84 028 грн 45 коп., тому просила стягнути на її користь різницю між вартістю завданої шкоди та страховою виплатою.

Також зазначала про те, що внаслідок умисного пошкодження майна вона зазнала моральної шкоди.

Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 07 липня 2023 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 страхову виплату за договором добровільного страхування наземного транспорту на суму 102 898 грн 86 коп.

Стягнуто з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 894 грн 66 коп.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 894 грн 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 894 грн 66 коп.

Стягуючи страхову виплату суд першої інстанції виходив з того, що дії ПрАТ СК «Інтер-Поліс» не відповідають вимогам законодавства, страховик не належним чином виконав свої зобов`язання перед позивачем, та не виплатив суму страхового відшкодування у порядку та в спосіб, передбачений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідачів на користь позивача моральну шкоду, місцевий суд виходив з того, що затягування відповідачем процесу виплати відшкодування на ремонт пошкодженого транспортного засобу, порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором страхування та попередня відмова у виплаті, завдала позивачу значні душевні хвилювання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ПрАТ СК «Інтер-Поліс» - адвокат Гусєв П.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, а також розподілити судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, нехтуючи Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV) та порядком визначення розміру шкоди на підставі зазначеного Закону взяв до уваги лише доводи та докази надані позивачем.

Закон № 1961-IV визначає інший порядок визначення розміру шкоди ніж надання лише рахунку СТО, оскільки нормами Закону визначено, що страховик відшкодовує лише оцінену шкоду.

Страховик завжди відшкодовує шкоду з урахуванням зносу на замінені деталі та зменшує на суму ПДВ, а не в розмірі ліміту відповідальності, як помилково вважає позивач. Водночас в акті виконаних робіт не враховано приписи законодавства у зв`язку з чим не враховано знос на замінені деталі, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 914/1319/16.

Відповідачем у повному обсязі виплачено страхове відшкодування, яке розраховано на підставі Закону № 1961-IV за вирахуванням ПДВ.

Крім того, судом не враховано ліміти відповідальності страховиків за договорами обов`язкового страхування.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, АТ «Українська залізниця» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн, посилаючись на те, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18-ц, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тому суд не погодився із розміром суми відшкодування позивачем моральної шкоди.

Щодо відзиву АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на апеляційну скаргу.

Згідно із статтею 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відзив на апеляційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Тобто апеляційний суд перевіряє аргументацію відзиву у контексті викладених у ньому заперечень щодо доводів апеляційної скарги.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу не є запереченням щодо змісту апеляційної скарги.

Фактично відзив на апеляційну скаргу є оспоренням рішення суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. Відповідач ініціює ревізію рішення місцевого суду, шляхом подання відзиву на апеляційну скаргу. Тобто без звернення із власною апеляційною скаргою, оплаченою судовим збором та поданою у встановлений строк.

Апеляційний суд, з огляду на статті 360, 382 ЦПК України, не переглядає наведені вище доводи відзиву на апеляційну скаргу, які за змістом мають включатися до апеляційної скарги, якої відповідач у встановленому порядку не подавав.

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки «RenaultMeganе», д.н.з. НОМЕР_2 .

27 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Еталон» було укладено договір № ЕР-211739026-ПпС2 добровільного страхування наземного транспорту, за умовами якого встановлена страхова сума на страховий випадок (за шкоду, заподіяну майну) 160 000 грн із розміром франшизи 1 600 грн.

ОСОБА_2 20 березня 2023 року приблизно о 15 год 40 хв на автодорозі Р-24 «Татарів-Кам?янець-Подільський» 132+250 км, між населеними пунктами Ценява та Підгайчики Коломийського району, керуючи транспортним засобом марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_1 , виїжджаючи з іншої прилеглої території, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод, не надав перевагу автомобілю, що рухався по автодорозі, на яку він виїжджав, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «RenaultMeganе», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Зазначена ДТП сталася під час виконання ОСОБА_3 своїх посадових обов`язків у Регіональній філії «Львівська залізниця».

Транспортний засіб марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 під час ДТП на підставі Полісу № 208367050 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був застрахований у ПрАТ СК «Інтер-Поліс».

Згідно з вказаним полісом страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 130 000 грн.

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 850 грн в дохід держави.

05 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» із заявою про страхове відшкодування та повідомлення про ДТП.

17 квітня 2023 року ТОВ «Експертна компанія «Фаворит Ассистанс» на замовлення ПрАТ СК «Інтер-Поліс» виконала звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки «RenaultMeganе», д.н.з. НОМЕР_2 , згідно з яким вартість матеріального збитку, заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ «RenaultMeganе», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 24 березня 2023 року дорівнює з урахуванням частини, але без врахування ВТВ, 89 421 грн 33 коп.

ПрАТ СК «Інтер-Поліс» відшкодовано ОСОБА_1 84 028 грн 45 коп., що підтверджується відповідною роздруківкою з електронного документа від 12 червня 2023 року.

Разом з цим, відповідно до рахунку на оплату № від 16 травня 2023 року, наданого ПВКФ «В.С.К.» на замовлення ОСОБА_1 , ремонт автомобіля марки «RenaultMeganе», д.н.з. НОМЕР_2 , склав 186 927 грн 31 коп..

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Задовольняючи позов та стягуючи страхову виплату, суд першої інстанції виходив з того, що дії ПрАТ СК «Інтер-Поліс» не відповідають вимогам законодавства, страховик не належним чином виконав свої зобов`язання перед позивачем, та не виплатив суму страхового відшкодування у порядку та в спосіб, передбачений Законом № 1961-IV.

Колегія апеляційного суду не погоджується у повній мірі з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Предметом позову є, зокрема, вимога про стягнення з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» страхової виплати у розмірі 102 898 грн 86 коп.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини справи з`ясовуються судом на засадах змагальності, у межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону № 1961-IV передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц(провадження № 14-176цс18).

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 страхової виплати, проте помилився із її розміром, оскільки відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV оцінена шкода, заподіяну внаслідок ДТП майну третьої особи може бути відшкодована у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Транспортний засіб марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 під час ДТП, на підставі Полісу № 208367050 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був застрахований у ПрАТ СК «Інтер-Поліс».

Згідно з вказаним полісом страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 130 000 грн.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, а також те, що одержаного потерпілим страхового відшкодування у розмірі 84 028 грн 45 коп. недостатньо для повного покриття заподіяної позивачу шкоди, розмір якої складає 186 927 грн 31 коп., то із ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь позивача слід стягнути в межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі, 45 971 грн 55 коп. (130 000 грн - 84 028 грн 45 коп.).

Розмір шкоди, завданої позивачеві, у розмірі 186 927 грн 31 коп. підтверджується рахунком на оплату № від 16 травня 2023 року, наданим ПВКФ «В.С.К.» на замовлення ОСОБА_1 , та не спростований відповідачами.

Крім того, слід зазначити, що чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено, що розмір майнової шкоди має підтверджуватись виключно висновком судової експертизи.

Отже, позивач надала суду докази щодо розміру завданої майнової шкоди, які не спростовано відповідачами, і сумнівів у достовірності наданих доказів не виникає.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 591/3152/16-ц (провадження № 61-20779св18).

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Отже, факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Згідно з статтею 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до вимог статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).

Встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи в трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та керуючи належним товариству автомобілем марки «ГАЗ 66», д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв ДТП, внаслідок чого заподіяв шкоду позивачу, відтак обов`язок щодо відшкодування шкоди підлягає покладенню на роботодавця на підставі частини першої статті 1172 ЦК України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожної особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася у цій справі з позовом і до АТ «Українська залізниця», проте вимог до нього про стягнення матеріальної шкоди не заявляла.

За таких обставин суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вийти за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Також апеляційний суд у повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з таких підстав.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за заподіяну моральну шкоду. Згідно з цією нормою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Під час вирішення справ такої категорії суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір заподіяної шкоди, з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Врахувавши наведені вище вимоги закону, оцінивши характер та обсяг страждань перенесених ОСОБА_1 , що настали та негативно позначилися на її моральному стані, суд першої інстанції, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що визначений розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_2 є достатнім, співмірним та справедливим.

Разом з тим, колегія суддів не може погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 у розмірі 3 000 грн, оскільки позивач таких позовних вимог не заявляла, а відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у їх задоволенні.

Відтак, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга представника ПрАТ СК «Інтер-Поліс» - адвоката Гусєва П.В. підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - зміні в частині стягнення з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 суми страхового відшкодування, шляхом її зменшення з 102 898 грн 86 коп. до 45 971 грн 55 коп., та скасуванню в частині стягнення з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду рішення місцевого суду здійснює перерозподіл судових витрат, а тому з АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по 03 грн 20 коп. з кожного, а з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СК «Інтер-Поліс» судові витрати у розмірі 857 грн 77 коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» - адвоката Гусєва Павла Володимировича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення страхового відшкодування змінити, зменшивши суму стягнення з 102 898 грн 86 коп. до 45 971 грн 55 коп.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

В решті Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 03 грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 03 грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 857 грн 77 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська