Провадження №2-о/512/12/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Савранський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Брюховецького О.Ю.,

за участю секретаря Тімановського А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

06.01.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Заявниця просить видати обмежувальний припис у вигляді декількох заходів, а саме:

-тимчасового обмеження прав кривдника як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 ;

-усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

-заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

-заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заявниця мотивує свої вимоги тим, що з кінця 2014 року вона співмешкає з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання в ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось дві доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . З часом поведінка співмешканця ОСОБА_5 значно погіршилась після вживання алкогольних напоїв він став ображати заявницю та їхніх спільних дітей, тим самим грубо порушуючи правила співжиття. Заінтересована особа систематично вживає алкогольні напої та веде антисоціальний спосіб життя.

Заявниця постійно потерпає від психологічного та фізичного насильства. Дане насильство проявляється у погрозах життю та здоров?ю заявниці, застосуванню нецензурної лексики образливого характеру, неодноразовому акті фізичного насильства щодо заявниці та членів її родини.

Крім того, заявниця стверджує, що відносно ОСОБА_2 неодноразово виносились термінові заборонні приписи. Однак, даними заходами ОСОБА_2 нехтує, продовжуючи далі вчиняти дії, які призводять до здійснення домашнього насильства.

Помешкання в якому проживає заявниця заінтересована особа та спільні діти заявниці та заінтересованої особи належить ОСОБА_1 .

Крім того, заявниця вказує на те, що згідно із наданими відео-доказами вбачається систематичне перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп?яніння, агресивна поведінка, яка призводить до порушення психологічного стану заявниці та спільних дітей.

Враховуючи попередню поведінку ОСОБА_2 , побоюючись за власну безпеку та безпеку дітей, з метою уникнення продовження та повторного вчинення насильств, забезпечення безпеки власного фізичного та психічного здоров`я, ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду стосовно видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 06.01.2025 відкрито провадження та призначено справу до розгляду на 07.01.2025.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.17).

Відповідно частини 1, 2 статті 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

За час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у них народилось дві доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим Савранським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 01.11.2026 (а.с.6) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданим Гайворонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.7).

Матеріали справи містять: заяву ОСОБА_1 від 10.10.2024 про прийняття мір до її співмешканця ОСОБА_5 (а.с.8); заяву ОСОБА_1 від 15.10.2024 про прийняття мір до її співмешканця ОСОБА_5 (а.с.9); лист т.в.о. начальника СПД №2 ВП №1 Подільського РУП в Одеській області про складення адміністративного протоколу відносно ОСОБА_2 за частиною 2 статті 173-2 КУпАП (а.с.10); лист начальника СПД №2 ВП №1 Подільського РУП в Одеській області про складення адміністративного протоколу відносно ОСОБА_2 за частиною 2 статті 173-2 КУпАП (а.с.11); лист начальника СПД №2 ВП №1 Подільського РУП в Одеській області про складення адміністративного протоколу відносно ОСОБА_2 за частиною 2 статті 173-2 КУпАП (а.с.12) та копія термінового заборонного припису серія АА №422335 від 10.03.2024 стосовно ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

У цій ситуації у фокусі уваги має бути розуміння того, що словесні образи це не завжди конфлікт. Навичка ідентифікації конфліктів і розуміння того, чим конфлікт відрізняється від насильства й що під час судового розгляду справ, які пов`язані або можуть бути пов`язаними з домашнім насильством, важливо дійсно розібратися, чи мав місце конфлікт (де позиції та сили обух сторін є рівними), чи все-таки ці образи/погрози є певною формою домашнього насильства.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 06.02.2020 року у справі № 753/8626/19 (відмовлено в застосуванні обмежувального припису) зазначено, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають установлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства в будь-якому його прояві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 09.03.2023 у справ № 711/3693/22 Верховний Суд вказав: «Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

В поданій до суду заяві заявниця посилається на те, що вона постійно потерпає від психологічного та фізичного насильства. Дане насильство проявляється у погрозах життю та здоров?ю заявниці, застосуванню нецензурної лексики образливого характеру, неодноразовому акті фізичного насильства щодо заявниці та членів її родини. Також заявниця стверджує, що вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про неправомірну поведінку ОСОБА_2 та до останнього неодноразово застосовувалися термінові заборонні приписи.

Водночас будь-яких даних про притягнення ОСОБА_2 за вказаними заявами ОСОБА_1 до будь-якого виду юридичної відповідальності, останньою не надано.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія термінового заборонного припису серія АА №425415 від 11.10.2024 (а.с.14), надана заявницею у нечитабельному вигляді, що позбавляє суд можливості дослідити даний доказ належним чином.

Крім того, заявниця вказує на те, що згідно із наданими відео-доказами вбачається систематичне перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп?яніння, агресивна поведінка, яка призводить до порушення психологічного стану заявниці та спільних дітей.

Однак, до заяви відео-доказів заявником теж не надано.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавалася заявниця, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Встановивши, що у порушення вимог статті 81 ЦПК України заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї з боку ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, зазначені в заяві обставини не призвели до притягнення кривдника за скоєні ним правопорушення до відповідальності (адміністративної, кримінальної чи ін.). Сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно із статтею 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи та оцінивши обставини справ, а також надані докази, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню. Враховуючи положення статті 62 Конституції України, відповідно до яких, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому суд при розгляді даної заяви, враховуючи специфіку процедури розгляду вказаної категорії справ, яка обмежена часовим проміжком, позбавлений можливості ініціювати збір додаткових доказів.

Як регламентовано статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі.

Згідно статті 24 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до частин 3, 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява є немотивованою та необґрунтованою та така, що не підлягає задоволенню.

Суд також зауважує, що одноразове застосування до ОСОБА_2 заборонного припису (серія АА №422335) від 10.03.2024 (а.с.13) не може свідчити про систематичність вчинення ним домашнього насильства відносно заявниці.

До того ж, з листів СПД №2 ВП №1 Подільського РУП в Одеській області, наданими суду, вбачається про складання тричі саме протоколів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за частиною 2 статті 173-2 КУпАП, однак, рішень про притягнення останнього до адміністративної відповідальності по вказаним протоколам суду не надано.

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами статті 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові по справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору частини 4 статті 263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Виходячи із загального обсягу наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що заявником не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості і достатності на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо заявниці ОСОБА_1 внаслідок протиправних дій заінтересованої особи ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із не застосуванням щодо останнього обмежувального припису.

В судове засідання заявниця не з`явилася, та не надала суду належних та беззаперечних доказів, які свідчать про те, що кривдник продовжує постійно вчиняти психологічне або фізичне насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому.

Аналізуючи вище викладене заявниця не надала суду доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність домашнього насильства у будь-якому його прояві як на даний час так і в майбутньому.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх, належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд дійшов до висновку що в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

В силу частини 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 350-5, 350-6 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Судові витрати віднести на рахунок держави

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: О.Ю. Брюховецький