Справа № 369/3552/23
Провадження № 2/369/19/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10.01.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Липченко О.С.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Кушніра О.П.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Опришко Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року позивачка звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що за рішенням суду у 2004 році розірвано шлюб між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 . Відразу після розлучення, а саме з кінця 2004 року ОСОБА_1 почала проживати однією сім`єю із ОСОБА_4 , 1968 р.н. Зокрема, позивач, ОСОБА_4 та малолітня донька позивачки від першого шлюбу ОСОБА_5 , 1994 р.н., проживали у кімнаті АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_4 .

Позивач зазначає що, незважаючи на те, що офіційно вони шлюб не реєстрували, однак фактично виконували права та обов`язки один до одного як подружжя, тобто спільно проживали в одному помешканні, несли спільні витрати, мали спільний бюджет, спільне харчування, купували майно для спільного користування. За час спільного проживання позивачка, ОСОБА_1 з ОСОБА_4 за спільні кошти сім`ї та в інтересах сім`ї інвестували в спірну кооперативну двокімнатну квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_2 . При цьому з 2005 року ОСОБА_4 став членом ЖБК «Янтар» і до 2014 року сплачував пайові внески, що підтверджується Актом розподілу від 02.03.2014 р. А 28.04.2015 року ОСОБА_4 було видане Свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, в тому числі й на спірну квартиру. 21.09.2020 р. позивачка ОСОБА_1 як спадкоємиця четвертої черги спадкування подала заяву про прийняття спадщини, внаслідок чого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Герасимів Ю.В. було відкрито спадкову справу за № 10/2020. Окрім позивачки заяву подала мати спадкодавця - відповідачка ОСОБА_2 , що належить до першої черги спадкування, тобто вказана особа є єдиною спадкоємицею.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/2753/21 від 21.06.2022 року за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_3 .

Оскільки відповідачка ОСОБА_2 заперечує той факт, що майно, яке вона успадкувала після смерті свого сина є об`єктом права спільної сумісної власності і що позивачка ОСОБА_1 має частку у вказаному майні, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Вважає, що строки позовної давності нею не пропущені.

Просила суд:

встановити факт спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до моменту смерті останнього;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 73,6 кв.м., житловою 33,4 кв.м. ;

виділити у власність ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 73,6 кв.м., житловою 33,4 кв.м. та визнати за нею право власності на вказану частку квартири;

виділити у власність ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 73,6 кв.м., житловою 33,4 кв.м. та визнати за нею право власності на вказану частку квартири;

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року позов залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

На виконання ухвали недоліки були усунуті.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

08 травня 2023 року до суду надійшов відзив. Не погоджуючись з доводами позову, представником відповідачки ОСОБА_2 вказано на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської областіміж ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано шлюб на підставі ст. ст. 38-40 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Шлюб припиняється з часу реєстрації розлучення в книзі записів актів про розірвання шлюбу, тобто датою припинення шлюбу є не дата постановлення рішення суду про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним з подружжям ( п.76 Інструкції). В органах РАЦС шлюб розірвано 18.08.2022 року та видано Свідоцтвом про розірвання шлюбу, про що зроблено актовий запис про розірвання шлюбу № 11 та підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 23.01.2023 року. Оскільки фактично шлюб позивачки було розірвано лише в 2022 році, то не можливо встановити факт проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також звертала увагу на те, що син відповідачки - ОСОБА_4 був другом і хорошим знайомим ОСОБА_1 . Він був свідком на весіллі позивачки, вони проживали у гуртожитку за однією адресою, але у різних кімнатах, ходили одне до одного гості і ОСОБА_4 часто позичав ОСОБА_1 гроші. ОСОБА_2 стверджує, що її син, ОСОБА_4 приїздив до неї в гості з різними друзями, жінками і втому числі з позивачкою, але при зустрічі позивачка у присутності сторонніх осіб стверджувала, що її чоловік перебуває на заробітках в Італії і чекає її до себе. На запитання до сина ким для нього є позивачка, він не назвав її дружиною, а навпаки акцентував увагу на тому, що вона його така подруга як його друзі чоловіки.

Що стосується спірної квартири, то відповідачка звертає увагу суду на те, що двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_4 інвестував кошти свої та своєї родини у 2006 році разовим платежем у сумі 400 000 гривень. Ремонт у вказаній квартирі проводив за накопичені матір`ю ( відповідачкою) кошти. У зв`язку з зазначеним просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

24 травня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачкою ОСОБА_1 вказано, що посилання на КпШС є неправомірним, оскільки кодекс втратив чинність ще в 2004 році. Тому до даних правовідносин слід застосовувати положення саме СК України. Вважає, що у своєму відзиві ОСОБА_2 визнала обставини її проживання з сином у гуртожитку, спільного святкування, надання допомоги одне одному, наявності між ними спору щодо майна квартири. Вказала, що у придбання квартири були вкладені спільні кошти, оскільки вони проживали разом та мали спільний бюджет. Також вкладені її кошти, які вони отримувала від свого колишнього чоловіка за період з 2004 року по 2015 рік у якості матеріальної допомоги та аліментів на дитину на загальну суму 43 200 дол.США. Натоміть сам ОСОБА_4 у період з 2005 року по 2015 рік отримував мінімальну заробітну плату. Просила позов задоволити.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні позивачка та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові.

У судовому засідання представник відповідача проти позову заперечувала. Просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №248, виданого виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина щодо його майна, єдиним спадкоємцем першої черги якої є: мати ОСОБА_2 (відповідачка).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду із позовом позивачка наполягає на тому, що вона проживала з померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року по день смерті та вказана квартира є об`єктом спільної сумісною власністю подружжя.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 178/90/18-ц).

В підтвердження факту проживання однією сім`єю в період з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 - моменту смерті ОСОБА_4 позивачка надала фотокартки зі зображенням ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . У матеріалах справи містяться 4 фото із зображенням ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на відпочинку в басейні та фото в компанії з іншими людьми, які не можуть однозначно і беззаперечно підтверджувати близькі стосунки позивачки ОСОБА_1 з ОСОБА_4 . Посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї. Також відсутні пояснення позивачки відсутності інших фото за досить тривалий період спільного проживання, як вказано у позові біля 15 років.

Суд критично оцінює поданий акт № 1/04-62 депутата Вишневської міської ради VIII скликання ОСОБА_6 в копії з підписами осіб, що не допитувались в якості свідків по справі про те, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_4 з 2004 року по 13.09.2020 року (адреса місця їх проживання не зазначено). Суд вважає що це є недопустимим доказом у справі, так як документ не містить достовірних даних про те, де саме проживали разом ОСОБА_1 з ОСОБА_4 ; особи, які підписали в акті не попереджені про кримінальну відповідальність за недостовірну інформацію, а також не можна залишити поза увагою походження цього документу та передісторію, якою могли слугувати відносини депутата ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , яка на запитання представника відповідача у суді повідомила, що є членом партії і має відношення до Вишневської міської ради. Вказаний документ є недопустимим доказом і не може братися до уваги судом.

При вирішенні спору суд не приймає до уваги й подані договору. Так, договір № 080817 з нечитабельною датою про придбання позивачкою ОСОБА_1 у СПД « ОСОБА_7 » вікон із зазначенням адреси спірної квартири. Суду надано копію договору купівлі-продажу, з якої не видно чітко дати заповнення позивачкою тексту в договорі. Не відомо, про які вікна йдеться у договорі, куди вони були доставлені, ким і за чиї кошти оплачені. Фіскальні чеки та інші платіжні документи відсутні на підтвердження. Вказаний документ є недопустимим доказом і не може братися до уваги судом.

Договір від 31.01.2016 року в копії про придбання у ФОП ОСОБА_8 шкафа із вільхи, де замовником значиться ОСОБА_9 із вказівкою адреси спірної квартири та номер телефону. Суду надано копію договору купівлі-продажу, що унеможливлює навіть висловити свою думку щодо давності дати заповнення позивачкою тексту та підпису в договорі. Не відомо про яку шафу йдеться у договорі, куди вона була доставлена, ким і за чиї кошти оплачена. Фіскальні чеки та інші платіжні документи відсутні на підтвердження. Вказаний документ є недопустимим доказом і не може братися до уваги судом.

Договір в копії з нечитабельною датою та номером про придбання у ФОП ОСОБА_10 товару, фурнітури, де замовником значиться ОСОБА_9 із вказівкою адреси спірної квартири, який без зазначеного у договорі наряду-замовлення встановити неможливо. Суду надано копію договору купівлі-продажу, що унеможливлює навіть висловити свою думку щодо давності дати заповнення позивачкою тексту та підпису в договорі. Не відомо про яку фурнітуру йдеться у договорі, куди вона була доставлена, ким і за чиї кошти оплачена. Фіскальні чеки та інші платіжні документи відсутні на підтвердження. Вказаний документ є недопустимим доказом і не може братися до уваги судом.

Відомості про перерахування грошових котів у незначній сумі з картки ОСОБА_4 на картку ОСОБА_1 , а також поповненням ним мобільного телефону позивачки, що ніяким чином не свідчить про їх спільне проживання.

Щодо копій квитанцій про перерахування коштів колишнім чоловіком позивачки через платіжну систему ОСОБА_11 в якості матеріальної допомоги та аліментів, які ОСОБА_1 долучила до матеріалів цивільної справи. В своєму клопотанні про приєднання доказів до матеріалів справи позивачка посилалась на те, що загальна сума аліментів та допомоги, яка надійшла їй від колишнього чоловіка з Італії з 2004 по 2015 рік склала 43 200 доларів США, які начебто внесла як пайовий внесок за спірну квартиру і тому претендує на визнання за нею права власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому, позивачка не володіє інформацією про повну суму пайового внеску ОСОБА_4 за спірну квартиру.

При розгляді Києво-Святошинським районним судом Київської області справи №369/2753/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, було встановлено, що в 2006 році разовим платежем ОСОБА_4 вніс кошти за квартиру за адресою: АДРЕСА_4 у загальній сумі 400 000 гривень. Також було встановлено джерело походження грошових коштів та суму.

Таким чином, з вказаного вище витікає, що кошти отримані від чоловіка ОСОБА_3 в якості аліментів та допомоги на дитину не були внесені як пайовий внесок за спірну квартиру.

Окрім всього, в судовому засіданні 30.10.2024 року на запитання представника відповідача, позивачка ОСОБА_1 повідомила, що пай по квартирі сплатив ОСОБА_4 у сумі 140 000 грн. приблизно у 2014 році разовим платежем, де половина коштів її, чим спростувала обставини викладені у позовній заяві, письмові докази на вказану суму відсутні. От така прозвучала відповідь про повну вартість спірної квартири та не відомо для чого ОСОБА_1 долучала копії квитанцій про перерахування коштів колишнім чоловіком через платіжну систему ОСОБА_11 в якості матеріальної допомоги та аліментів 43 200 доларів США, про які вона стверджувала у клопотання про приєднання як про кошти затрачені на придбання спірної квартири. Вказані суперечливі твердження позивачки про вартість спірної квартири, сплати їх (ким та коли) свідчать про те, що позивачка немала жодного відношення до придбання квартири.

При цьому суд враховує, що позивачка не надала суду доказів того, що кошти, які пересилав її колишній чоловік, були як на сплату аліментів, так і на її матеріальну підтримку. Жодних договорів між колишнім подружжям фінансового характеру не подано. Також суд критично оцінює такі пояснення як факт спільного проживання з ОСОБА_4 : так позивачка одночасно стверджує, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , а її колишній чоловік надсилав кошти і для її матеріальної підтримки протягом досить тривалого часу.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 05.10.2023 року, із якого вбачається що ОСОБА_4 звернувся за розірванням шлюбу 21.08.2009 року до відділу РАЦС на підставі рішення Києво-Святошинського райсуду Київської області від 23.06.2004 року, а його дружина ОСОБА_12 звернулась до відділу РАЦС тільки 02.03.2012 року. Отже, шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_12 було розірвано у державних органах 21.08.2009 року.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим , на думку суду, для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та у подальшому визнання майна спільною сумісною власністю необхідні належні та допустимі докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення вказаного факту.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 204/6931/20 наголосив наступне: «Самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2018 року в цивільній справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18).

Фотокартки зі спільного відпочинку не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї. Не зазначено дата виготовлення такої фотокартки.

Також у судовому засідання за клопотанням сторін допитувались свідки.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснила, що їй відомо про те, що ОСОБА_1 з ОСОБА_4 разом придбали у 2015 р. квартиру, купували меблі та зробили спільно ремонт у ній. Проте, нічого не знає про походження коштів. Також повідомляє суду, що позивачка з ОСОБА_14 переїхали з гуртожитку в квартиру в м. Вишневе у 2015 чи у 2016 році.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 дружить з 1999 року. Повідомив, що ОСОБА_1 почали співмешкати з ОСОБА_4 ще до 2000 року. Свідок прийшов до висновку про їх спільне проживання, виходячи з того, що на спільних гулянках у ті роки ОСОБА_1 готувала їжу, залишали свої речі у кімнатах гуртожитку одне одного. Також повідомив суду, що знайомий з чоловіком позивачки ОСОБА_1 , який приїздив з Італії і зупинявся в гуртожитку по АДРЕСА_5 , де і перетинались з ним.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що працює консьєржкою по АДРЕСА_2 з 2015 року і ОСОБА_1 є її керівником. З позивачкою вона знайома 17 років, а також була знайома з ОСОБА_4 . Повідомила суду, що раніше проживала у гуртожитку і проводили дозвілля разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Бувала в гостях у ОСОБА_1 , яка проживала у гуртожитку з ОСОБА_4 . Знає що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 робили ремонт в квартирі. Вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали спільно, тому що разом йшли на роботу і приходили з роботи. Добре пам`ятає, що ОСОБА_1 з ОСОБА_4 їздили до його матері в село і привозили повні сумки продуктів.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що працює консьєржкою по АДРЕСА_2 з 2014 року і ОСОБА_1 є її керівником. Знає, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 були чоловіком та дружиною хоча мали різні прізвища. Вони проживали разом в одній квартирі по АДРЕСА_6 .

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що працює продавцем консультантом, є подругою ОСОБА_1 з 1999 року , також знає ОСОБА_2 , бачила її на похоронах сина ОСОБА_4 . Повідомила суду, що з 2000 року проживала у кімнаті АДРЕСА_7 , ходила часто в гості до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , проводили разом свята, дні народження. Проте, фотокарток та відеозаписів у неї немає.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивачки, ОСОБА_1 і знає відповідачку ОСОБА_2 . ЇЇ донька була в шлюбі з ОСОБА_3 з 1992 року. А з ОСОБА_4 проживала разом з 2004 року у кімнаті АДРЕСА_8 . З 2000 року ОСОБА_1 припинила проживати зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та весь час він сплачував аліменти на утримання спільної дитини. ОСОБА_12 ( колишня дружина ОСОБА_4 ) виїхала з кімнати 36 у гуртожитку у 2004 році і свідок разом з ОСОБА_1 разом клеїли там шпалери. Хто давав гроші на придбання шпалер вона не знає, але купувала шпалери ОСОБА_1 . Також пояснила суду, що її донька разом ОСОБА_4 купували разом будівельні матеріали для ремонту у квартирі по АДРЕСА_6 і у цю ж квартиру купили разом пральну машину. Проте, чеків на підтвердження придбання пральної машини та будівельних матеріалів у них з ОСОБА_1 немає, так як і не має фотокарток і відеозаписів її з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , спільних святкувань у квартирі по АДРЕСА_6 та у гуртожитку по АДРЕСА_5 . Окрім всього свідок повідомила суду, що ціна квартири по АДРЕСА_2 їй не відома.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що є родичем відповідачки ОСОБА_2 , яка мешкала в тому ж селі, де і його рідний брат проживав. Брат помер в 2011 році, після чого він в село Новаки, Коростенського району, Житомирській області більше не їздив. Проте, до 2011 року 4-5 разів бачив ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 у селі по місцю проживання матері ОСОБА_4 , куди вони їздили копати картоплю. В той час він і не знав, що ОСОБА_4 розлучився з ОСОБА_12 . Також свідок повідомив, що одного разу був в кімнаті АДРЕСА_9 у ОСОБА_4 де ремонтував останньому мебельну стінку, але рік пригадати не зміг.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що працює директором КП «Готельно-гуртожитковий комплекс» і проживала по АДРЕСА_5 . У 2004 році їх підприємству на обслуговування було передано гуртожиток за адресою: АДРЕСА_5 . ОСОБА_1 постійно сплачувала комунальні послуги за дві кімнати ( АДРЕСА_1 та № 39) у гуртожитку. ОСОБА_4 постійно забирав позивачку на автомобілі з комунального підприємства. Свідок повідомила суду, що знала про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у цивільному шлюбі. Свідок стверджує, що комунальне підприємство перебувало та перебуває до сьогоднішнього дня у трудових відносинах з ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 надавав готельно-гуртожитковому комплексу послуги, як енергетик. Свідок також повідомила суду, що на сьогоднішній день кімнату ОСОБА_4 АДРЕСА_9 , ОСОБА_1 здає в оренду.

Свідок ОСОБА_22 суду повідомила, що фактично мешкає по АДРЕСА_6 і перебуває в товариських відносинах з ОСОБА_1 . Суду пояснила, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 познайомилась у 2013 році, ходили один до одного в гості, хоча їх квартири знаходяться на різних поверхах. Бачила, як вони разом поверталися з роботи та знає, про те, що вони разом потрапили в ДТП.

Свідок ОСОБА_23 суду повідомила, що працює Головним бухгалтером в КП «Готельно-гуртожитковий комплекс», з ОСОБА_1 познайомилась у 2004 році при передачі у комунальну власність гуртожитку по АДРЕСА_5 . ОСОБА_1 працювала у них комендантом по сумісництву. Мешкала свідок у гуртожитку, де і познайомилась із ОСОБА_4 , проте в кімнаті АДРЕСА_10 в гуртожитку ніколи не була, з ОСОБА_4 спілкувалась зазвичай в коридорі. Свідок повідомила, що у неї склалося враження, що ОСОБА_1 з ОСОБА_4 проживали як чоловік та дружина, вели спільне господарство. Свідок бачила, як ОСОБА_4 приїздив за ОСОБА_1 на роботу. За фінансові питання сім`ї відповідала ОСОБА_1 , вона з ПриватБанку платила за свою кімнату, за кімнату ОСОБА_4 в гуртожитку та за квартиру АДРЕСА_11 . Сам ОСОБА_4 ні разу за комуналку не сплачував.

Свідок ОСОБА_24 повідомив суду, що мешкає за адресою: АДРЕСА_6 . Допомагав в оформленні та реєстрації статуту ЖБК «Янтар». Кооператив було створено у 2006 році, а ОСОБА_4 був запропонований на посаду голови ЖБК. Свідок у квартирі ОСОБА_4 не був жодного разу, але бачив, як заходив в квартиру і виходили з неї ОСОБА_1 з ОСОБА_4 . Також раніше свідок бачив, як вони заходили разом у гуртожиток, тому вважає, що проживали вони разом, як дружина та чоловік. Також свідок бачив, що ОСОБА_1 була присутня на всіх зборах ЖБК «Янтар» та передавала свідку документи по зборам ЖБК. Окрім всього свідок пояснив суду, що ОСОБА_25 був депутатом Вишнівської міської ради і часто приходив в ЖБК.

Свідок ОСОБА_26 суду пояснила, що є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 . Позивачку знає. Відповідачка є її матір`ю. Повідомила суду, що у гуртожитку по АДРЕСА_5 її брат ОСОБА_4 проживав з дружиною ОСОБА_27 , а після розірвання шлюбу залишився проживати сам. Був головою ЖБК «Янтар» і в 2006 році сплатив пай за квартиру в сумі 400 000 грн. разовим платежем, так само як і його товариш ОСОБА_25 , який також живе в будинку по АДРЕСА_5 поверхом вище. Свідок заперечувала спільне проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини ОСОБА_1 з ОСОБА_4 . Не заперечувала, що ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та інші мешканці гуртожитку, як товариші її брата їздили у с. Новаки, Коростенського району, Житомирської області до відповідачки, де задешево купляли м`ясо, фрукти та овочі. Також повідомила, що ОСОБА_1 поселилась у квартирі її брата та не впускає у квартиру матір ОСОБА_2 .

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц зазначено, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

З показів допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були знайомі, дійсно мали гарні стосунки між собою, проживали у сусідніх кімнатах у гуртожитку. Але з їх показів не можливо однозначно встановити, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склались відносини, притаманні подружжю і вони з 2005 року постійно, безперервно проживали разом, мали спільний бюджет, вели спільно господарство, мали взаємні права та обов`язки аж до смерті ОСОБА_4 . Свідки давали між собою по суті суперечливі покази та повідомляли своє суб`єктивне бачення відносин.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

При цьому як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в цивільній справі № 552/6659/16-ц (провадження № 61-36768св18) факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні чоловіку та жінці як подружжю.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_1 не довела в судовому засіданні, що в період з 2005 року по 13.09.2020 року вона постійно, безперервно проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , що спірне майно придбано за їх спільні кошти. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних фактів не надала, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Враховуючи наведене, задоволенню не підлягає і вимога позивача про визнання квартири АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину вказаної квартири, як частку у спільній сумісній власності подружжя, оскільки вона є похідною від вимоги про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, суд відмовив.

Вважаючи своє право порушеним, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, в якому, просила встановити факт проживання, придбання спільно майна. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надала. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-268 ЦПК України, ст.ст. 60, 74 СК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10 січня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ