ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/614/25 Справа № 211/2864/24 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді БондарЯ.М.

Суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.,

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі: Довгинцівський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 29 липня 2024 року,

УСТАНОВИВ

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що постановою державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Веремієнка Андрія Олександровича від 13 лютого 2024 року було відкрито виконавче провадження №74133588 про стягнення з неї суми штрафу 680 грн.00 коп. Виконавче провадження було відкрито на виконання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №1182194 від 02 січня 2024 року.

Зазначена постанова про накладення адміністративного стягнення була оскаржена 08 січня 2024 року до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

15 лютого 2024 року державним виконавцем Веремієнком Андрієм Олександровичем було винесено постанову про арешт коштів боржника. У зв`язку з чим належні їй кошти на карткових рахунках було заблоковано.

15 лютого 2024 року з належного позивачу карткового рахунку в АТ КБ «Приватбанк» було вилучено суму 1 117 грн. 00 коп., тобто відбулося повне виконання в межах виконавчого провадження №74133588.

16 лютого 2024 року нею було повідомлено до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби в м. Кривому Розі, що постанова про накладення на неї штрафу, на виконання якої було відкрито зазначене вище виконавче провадження, нею була оскаржена до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Таким чином, на день подання постанови про стягнення штрафу до виконання, вона була оскаржена, не набрала законної сили, про що було відомо стягувачу, а відтак відкриття виконавчого провадження відбулось з порушенням вимог п.1 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 за виконавчим документом, який не набрав законної сили, є протиправною, та такою, що підлягала скасуванню.

Реалізовуючи своє право на оскарження постанов державного виконавця, позивач звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом про визнання постанов протиправними та їх скасування.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі №160/5335/24 скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №74133588 від 13 лютого 2024 року, визнано протиправною та скасовано постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №74133588 від 15 лютого 2024 року, які винесено державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Веремієнком Андрієм Олександровичем.

Зазначене судове рішення не оскаржено та набрало законної сили 16 квітня 2024 року.

Всі зазначені вище дії державний виконавець вчиняв під час перебування позивача разом із дітьми поза межами України, оскільки 05 лютого 2024 року вони виїхали до Угорщини на запрошення благодійної організації «Центр єврейської культури «Beit Graham».

Тобто внаслідок протиправних дій державного виконавця вона залишилася з трьома дітьми у чужій країні без грошових коштів взагалі. Це привело її у повний відчай, оскільки вона не мала можливості навіть придбати дітям додаткове харчування, не знала чи зможе вона оплатити дорогу додому після повернення в Україну. Протиправні дії відповідача спричинили їй значні моральні страждання, порушили її права та інтереси, права її дітей. Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінила у 50 000,00 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

При цьому скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущені того, що преюдиціальне рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/5335/24, яким встановлено протиправність дій відповідача не могло набрати законної сили. Вказує, що разом із позовом суду було надано копію рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/5335/24, яким була встановлена протиправність дій відповідача.

Позивач вважає, що протиправними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка мала характер страждань і приниження, так як вона та її діти були поставлені у ситуацію повної безвиході, ще і перебуваючи за кордоном. Вважає, що, враховуючи принцип співмірності та розумності, справедливим розміром відшкодування моральної шкоди буде 50 000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Веремієнком Андрієм Олександровичем на підставі постанови від 13.02.2024 відкрито виконавче провадження №74133588 з примусового виконання постанови №ЕНА №1182194 від 02.01.2024, стягувач Полк патрульної поліції в м. Кривий Ріг, розмір штрафу 680,00 грн.

15.02.2024 державним виконавцем Веремієнком А.О. також постановлено постанову про арешт коштів боржника.

У свою чергу, позивачем було оскаржено дії державного виконавця Веремієнка А.О. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

14.03.2024 своїм рішенням Дніпропетровський окружний адміністративний суд у справі №160/5335/24 за позовом ОСОБА_1 до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов адміністративний позов задовольнив частково; ухвалив скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №74133588 від 13 лютого 2024 року, винесену державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Веремієнком Андрієм Олександровичем; визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №74133588 від 15 лютого 2024 року винесену державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Веремієнком Андрієм Олександровичем. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Станом на дату розгляду справи рішення відповідно до інформації, наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/ 117690372). Однак, у матеріалах справи наявна копія рішення з відміткою та печаткою суду про набрання рішенням законної сили 16.04.2024.

Як вбачається з інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження №74133588 завершене.

Крім того, ОСОБА_1 було оскаржено постанову №ЕНА №1182194 від 02.01.2024.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.03.2024 у справі №214/255/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полку патрульної поліції у м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, закриття справи - відмовлено. Постанову серії ЕНА №1182194 від 02 січня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн., винесену інспектором взводу №3 роти №2 батальйону №2 Полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Андрієнком Володимировим Миколайовичем залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/118153848). Рішення оскаржене, станом на день ухвалення рішення Третім апеляційним адміністративним судом справа не розглянута (https://reyestr.court.gov.ua/Review/119341601).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог, виходив з того, що позивач не довела достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправними діями державного виконавця та настанням шкоди. Сам лише факт скасування постанови державного виконавця не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною та скасування постанови державного виконавця стосується виключно меж застосування законодавства про примусове виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення, у той час, як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та часткового погоджується з доводами позивача викаденими в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких: моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом; шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, відшкодовується державою, і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18), зазначено, що«у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункти 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача».

Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Схожі висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 02 березня 2023 року у справі №607/21703/21(провадження № 61-11873св22).

У справі, що переглядається, рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі №160/5335/24, яке на час ухвалення оскаржуваного судового рішення 29 липня 2024 року вже набрало законної сили - 16.04.2024 встановлена протиправність постанови державного виконавця від 15.02.2024 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 , яка прийнята державним виконавцем з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим ця постанова скасована, що призвело до порушення права позивача, що проявилося у стражданнях і приниженнях, які зазнала позивач через накладений на грошові кошти арешт, так як позивач та її діти, перебуваючи за кордоном були поставлені у ситуацію повної безвиході, а відтак діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача.

Встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості(постанова Верховного Суду від 26 січня 2021 р. у справі №335/5271/17).

У постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 13 березня 2024 року у справі №712/10999/22 Верховний Суд зазначив, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. Із огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує короткочасність конфліктної ситуації, наявність психологічного стресу у позивача після подій, а також наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права

Колегія суддів вважає, що наданими позивачем доказами доведено завдання їй моральних страждань, тобто спричинення моральної шкоди.

Колегія суддів, виходячи з обставин справи, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, вважає, що розумним та справедливим розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача буде 5 000 грн., який є достатнім для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до її безпідставного збагачення.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вище обставини справи чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 - 5 000,00 (п`ять тисяч гривень) грн. компенсації моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено 08 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: