Провадження № 22-ц/812/149/25 Суддя першої інстанції Черенкова Н.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 січня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/10629/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Носікову І.М.,

за участю представниці заявника Бондар Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2024 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подачі позовної заяви до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла заява представниці ОСОБА_2 , подана в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У заяві представниця заявника вказує про те, що ОСОБА_1 має намір пред`явити позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про визнання договору дарування недійсним.

Заяву обґрунтовував тим, що 08 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року на загальну суму 1 371 039, 30 грн, укладеними між ним та ОСОБА_3 , справа № 487/3091/17.

В рамках даної справи ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у справі від 30 червня 2017 року вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на майно ОСОБА_3 : на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м па першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2017 року накладено арешт на частку цього об`єкту належну відповідачеві-1 у зв`язку з тим, що частки такого майна належала іншій особі на праві власності). ОСОБА_3 будучи обізнаним про наявність у нього заборгованості перед заявником, а також передбачаючи рішення по справі № 487/3091/17, усвідомлюючи, що його майно вже перебуває під арештом відповідно до ухвали суду від 30 червня 2017 року вирішив уникнути звернення стягнення на таке майно. Відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції 13 липня 2017 року уклав договір дарування серія та номер 533, за яким безоплатно передав ОСОБА_4 у власність належну йому 1/2 частки нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м па першому поверсі житлового будинку за літ А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 , у той час, як таке майно перебувало під арештом за ухвалою суду від 30 червня 2017 року. За такого, заявник стверджує, що ОСОБА_3 усвідомлював та передбачав настання для нього наслідків звернення стягнення на його майно, він умисно, маючи очевидно неправомірну та недобросовісну мету передав належну йому частку нерухомого майна у власність ОСОБА_4 . Такий договір укладений між відповідачами з метою уникнення сплати боргу, унеможливив виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на майно боржника, вчинення дій, які призвели до відсутності майна, на яке можна звернути стягнення.

Заявник вказує, що ОСОБА_3 явно діяв всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом і такими діями спричинив фіктивне зменшення обсягу свого майна аж до його відсутності взагалі, щоб було неможливо звернути стягнення та забезпечити права кредитора, тобто заявника.

За такого, заявник не має іншого способу захистити свої майнові права окрім звернутися до суду із вимогами про визнання правочину договору дарування серія та номер 533 від 13 липня 2017 року про безоплатну передачу 1/2 частки нежитлових приміщень салону перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67.8 кв.м, на першому поверсі житлового буднику літ. А-3, а саме приміщень № 2-1, 2-2 загальною площею 33.7 кв.м, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14 липня 2017 року недійсним та зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 липня 2017 року, індексний номер: 36144495.

Разом з цим, враховуючи попередню недобросовісну поведінку ОСОБА_3 , невиконання рішення суду протягом трьох років, відсутність жодних дій з погашення боргу на суму 1041852.40 грн, а також з метою забезпечення виконання рішення у справі, яке матиме наслідком забезпечення майнових прав кредитора, тобто заявника є необхідним та співмірним із позовними вимогами вжиття заходів забезпечення позову у даній справі у вигляді накладення арешту та заборони вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна нежитлових приміщень підвалу житлового будинку літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 01), які буди передані за договором № 533.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд накласти арешт на нерухоме майно-групу нежитлових приміщень (частину підвалу) житлового будинку літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 . Заборонити вчиняти реєстраційні дії та вносити відповідні зміни до реєстру щодо нерухомого майна- групи нежитлових приміщень (частина підвалу) житлового будинку літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем не обґрунтовано необхідність забезпечення позову до подачі позовної заяви про визнання договору недійсним.

Крім того, позивач просить забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що враховуючи недобросовісну поведінку відповідачів цілком співмірним та необхідним є вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно та заборони вчиняти реєстраційні дії і вносити відповідні зміни до реєстру щодо такого нерухомого майна.

Застосування судом такого заходу забезпечення позову як арешт або заборона відчуження, вчинення реєстраційних дій, є доцільним та співмірним із заявленими позовними вимогами. При прийнятті рішення про вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанції мав застосовувати та дослідити таку підставу вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В такому немайновому спорі суд мав дослідити, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Суд залишив поза увагою та не надав жодної оцінки тим обставинам і доказам, що ОСОБА_3 вже здійснив відчуження спірного майна безоплатно передавши його у власність іншій особі, була змінена адреса майна, переданого за спірним договором і на те, що такі дії вчинені новим власником ОСОБА_4 явно вказують на спробу приховати таке майно та відвернути звернення стягнення.

Також суд не дослідив тих обставин, які вказують на співмірність вжиття заходів забезпечення наявну суму боргу ОСОБА_3 у розмірі - 1 041 852.40 грн, відсутність сплати будь-якої суми коштів протягом 3 років перебування рішення суду на виконанні та оцінку майна переданого за спірним договором у розмірі 686 500 грн, яка частково може забезпечити виконання судового рішення у справі № 487/3091/17.

Суд першої інстанції вказує на інші обставини та мотиви, якими керувався при винесенні ухвали, такі як доказовість про наявність транспортного засобу, його належність відповідачеві на праві власності що взагалі не відноситься ані до предмета майбутнього позову, ані до підстав вжиття заходів забезпечення позову, про які просив позивач.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником не обґрунтовано необхідність забезпечення позову до подачі позовної заяви про визнання договору недійсним та не надано жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення позову може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до статті 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та як наслідок ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20).

Як вбачається предметом спору у цій справі є визнання договору дарування недійсним.

З урахуванням того, що предметом спору є немайнові вимоги, згідно з висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 квітня 2023 року у справі № 907/268/22 та від 03 березня 2023 року у справі № 907/269/22, які повинні судом враховуватись відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, суд мав дослідити, чи не призведе невжиття заявлених позивачем заходів до істотного ускладнення чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та чи зможе позивач захистити свої права в межах цього одного судового провадження без нових звернень до суду.

Між тим суд першої інстанції наведених положень процесуального законодавства та висновків Верховного Суду не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову за поданою позивачем заявою.

Так, матеріалами справи встановлено, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2017 року накладено арешт на нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 27025891), що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Накладено арешт на кімнату 2-х кімнатну спільного заселення, загальна площа 29.0 кв.м, житлова площа 23.3 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 5362163), що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Накладено арешт на 1/4 частку у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м житлова площа 30.9 кв.м що розташована за адресою АДРЕСА_4 (реєстраційний помер майна НОМЕР_1 ), що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 .

Накладено арешт на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907), що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2017 року

зазначену ухвалу суду першої інстанції в частині накладення арешту на нежитлове приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані на АДРЕСА_1 змінено, забезпечивши позов накладенням арешту на 1/2 частку цього нежитлового приміщення, що належать на праві власності ОСОБА_3 .

В іншій частині зазначену ухвалу районного суду залишено без змін.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33 596,49 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 32 000 доларів США. та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 1596,49 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2 336,01 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 2 225 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 111,01 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 5 303.01 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року це судове рішення змінено, а саме, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 грн 90 коп., з якої: 843 200 грн основної заборгованості, 42 136.90 грн - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 грн 58 коп, з якої: 58 628. 75 грн основної заборгованості за розпискою від 27 лютого 2015 року та 2 929. 83 грн - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 27 лютого 2015 року відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року

Постановою Головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тищенко О.В. від 07 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження № 67781456 за виконавчим листом № 487/3091/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 946 894 грн.

Згідно договору дарування від 13 липня 2017 року ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, в реальному користуванні якого знаходиться підвал у житловому будинку літ. А-3 приміщення № 2-1, 2-2 загальною площею 33,7 кв. м

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 липня 2021 року № 670 частині нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 (Літ. А-3 приміщення № № 2-1, 2-2, загальна площа 33.7 м?, яка належить громадянці ОСОБА_4 надано нову адресу: АДРЕСА_2 інше майно залишено за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 листопада 2024 року право власності на групу нежитлових приміщень загальною площею 62.2 кв.м літ. А-3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13 липня 2017 року.

Постановою Головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Лемещенко А.П. від 25 грудня 2023 року прийнято виконавче провадження № 67781456 з примусового виконання за виконавчим листом № 487/3091/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 946 894 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 повідомив про свій намір подати позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна від 13 липня 2027 року, за яким ОСОБА_4 отримала безоплатно у власність від ОСОБА_3 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, в реальному користуванні якого знаходиться підвал у житловому будинку літ. А-3 приміщення № 2-1, 2-2 загальною площею 33,7 кв. м.

Це відчуження відбувалося після того як ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення боргу з ОСОБА_3 та накладення арешту судом, саме на нерухоме майно, що відчужено боржником за договором дарування. Така поведінка боржника, на думку позичальника, свідчить про спрямованість дій ОСОБА_3 на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення за борговими зобов`язаннями перед ОСОБА_1 та має на меті завдати шкоди інтересам останнього, його майновим правам. Правовим наслідком вчинення такого правочину, за умови, що це було доведено, є його недійсність.

Отже, колегія суддів вважає, що невжиття заявлених позивачем заходів призведе до істотного ускладнення або взагалі унеможливить ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також в подальшому позивач не зможе захистити свої права в межах цього одного судового провадження без нових звернень до суду з огляду на те, що власник спірного нерухомого майна може розпоряджатися ним на свій розсуд на користь третіх осіб, оскільки право власності на даний час зареєстроване за ОСОБА_4 .

Таким чином, на переконання колегії суддів апеляційного суду суд першої інстанції неправильно застосував приписи статей 149, 150 ЦПК України до спірних правовідносин.

На підставі наведеного, враховуючи наявність спору між сторонами, а також те, що з наявних в матеріалах справи документів встановлено, що з урахуванням співмірності заходів з позовними вимогами, а також того, що невжиття даного способу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та порушити права позивача по справі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви позивача та необхідність забезпечення позову у визначені заявником способи.

Виходячи з характеру заявлених у майбутньому позовних вимог, апеляційний суд вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та забороною вчиняти реєстраційні дії щодо цього майна є співмірним із тими негативними наслідками, які можуть настати у разі задоволення позову та невжиття заходів забезпечення.

Також колегія суддів вважає, що у справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що забезпечення позову призводить до дисбалансу прав сторін по справі.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги підлягають розподілу при вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця - ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Накласти арешт на нерухоме майно, а саме групу нежитлових приміщень (частину підвалу) житлового будинку літ. А-3, загальною площею 62.2 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти реєстраційні дії та вносити відповідні зміни до реєстру щодо нерухомого майна - групи нежитлових приміщень (частина підвалу) житлового будинку літ. А-3, загальною площею 62.2 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 08 січня 2025 року.