Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4155/24
Номер провадження2/711/1665/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.

за участі:

секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Черкаської міської ради, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання (догляду) дійсним, -

В С Т А Н О В И В :

До Придніпровського районного суду міста Черкаси звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Треті особи Центр надання адміністративних послуг Черкаської міської ради, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання дійсним. У позовній заяві зазначає, що позивач є інвалідом 1 групи по зору довічно, потребує сторонньої допомоги та частково залежить від інших осіб, страждає на прогресуючий розлад тазових органів у вигляді нетримання, це зумовило укласти договір догляду з ОСОБА_2 , яка є медичною сестрою та знається на медичній практиці. Відповідач є також рідною сестрою позивача та наразі вони мешкають разом за адресою АДРЕСА_1 .

Нотаріуси відмовили посвідчувати договір догляду, оскільки існував спір щодо володіння, користування та розпорядження квартирою між позивачем його матір`ю ОСОБА_4 , та через житловий спір з дочкою позивача ОСОБА_3 . Указані особи претендували на найбільшу кімнату у приватизованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Даний спір вирішений та 22.11.2019 винесено рішення Придніпровським районним судом міста Черкаси, за яким ОСОБА_2 виділено у користування кімнату площею 12,5 кв.м.

За таких обставин наразі виникли перешкоди у визнанні дійсним договорі довічного утримання від 01.01.2009, адже встановлено, що він відповідав справжній волі позивача, а нотаріальному посвідченню перешкоджала обставина, яка не залежала від його волі, тому нотаріуси відмовляли посвідчити такий договір по причині не вирішення житлового спору.

Окрім цього, необхідність визнання такого договору викликано тим, що судове рішення забезпечить право відчуджувача - позивача вносити корективи у вказаній договір, а саме зміни та уточнення у яких заінтересований позивач.

Просить визнати договір довічного утримання від 01.01.20229, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійсним.

Ухвалою суду від 30.05.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення виявлених недоліків. Так, в ухвалі зазначається, що у позовній заяві позивач вказує, що відповідальність за вказаним позовом має нести ОСОБА_2 , яку визначено відповідачем, проте не вказано якими діями чи бездіяльністю відповідача порушено права позивача, враховуючи аркуш 5 позовної заяви, на якому вказано, що окрім позивача співвласниками квартири, є ще дві особи: ОСОБА_5 (1/3 частки квартири) та ОСОБА_4 (1/3 частки квартири), процесуальний статус яких у вказаній справі позивачем не визначено. Крім того, позивачем зазначено, що наразі не досягнуто згоди у питанні володіння, користування та розпорядження даною квартирою, і такий спір підлягає вирішенню судом. Однак, не конкретизовано що саме за спір та між якими особами він існує, відомостей щодо перебування вказаного спору у провадженні суду чи наміру звернення до суду до позову не додано. Разом з тим, до позовної заяви не додано нотаріально посвідченого договору довічного утримання (догляду), який підписано сторонами, форма якого передбачена ст. 745 ЦК України, а додано копію письмового договору без нотаріального посвідчення, який підписано лише ОСОБА_2 .

На виконання даної ухвали позивачем надіслано заяву з викладенням своєї позиції щодо позовних вимог.

Ухвалою суду від 02.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Директором департаменту «Центр надання адміністративних послуг Черкаської міської ради» надіслано листом з проханням розглядати справу за їх відсутності та при вирішення справи поклались на розсуд суду.

Листом від 06.11.2024 Північний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги на лист суду від 31.10.2024 та від 01.11.2024 щодо призначення адвоката Столяру В.П. повідомив про порядок отримання безоплатної правничої допомоги ОСОБА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси суду від 14.11.2024 відмовлено у задоволенні відводу судді Кондрацькій Н.М. та передано заяву до канцелярії суду для визначення суду у порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 18.11.2024 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Кондрацької Н.М. залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 26.11.2024 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Кондрацької Н.М.

Ухвалою суду від 26.11.2024 із занесенням до протоколу судового засідання відмовлено у прийнятті заяви відповідача про визнання позову.

Ухвалою суду від 26.11.2024 із занесенням до протоколу судового засідання залучено у справу у якості третьої особи ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 09.12.2024 із занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Відповідач визнала позовні вимоги та пояснила, що вона доглядає за братом - позивачем у справі, а визнання такого договору їй потрібно, щоб вирішувати питання догляду за позивачем. Повідомила, що раніше такий договір не був укладений, оскільки брат тікав від неї, зловживав алкогольними напоями. Чому саме визнає договір укладеним з 01.01.2009 пояснити не може.

Інші учасники справу у судове засідання не з`явились та про причини неявки не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою (справа 711/5348/19 провадження 2/711/1924/19), повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Спірні правовідносини стосуються спору щодо вчинення правочинів особами, форми правочинів та правових наслідків недодержання сторонами при їх вчиненні вимог закону, тому до правового регулювання вказаних правовідносин застосуванню підлягають норми Глави 16 Книги Першої Цивільного кодексу України «Правочини» з урахуванням загальних положень про договір та норм Кодексу, якими врегульовано порядок укладення договору довічного утримання.

Визначення договору довічного утримання (догляду) надано законодавцем у статті 744 Цивільного кодексу України (оскільки саме у цей період позивач бажає визнати договір дійсним, суд застосовує редакцію закону станом на 14.10.2008.), відповідно до якої за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Вимогами статті 745 ЦК України (ред. станом на 14.10.2008) передбачена обов`язкова письмова форма договору довічного утримання (догляду) та нотаріальне посвідчення. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ред. станом на 14.10.2008). У свою чергу норми частини 3 та 4 статті 334 ЦК України регламентують, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення та його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Моментом укладення договору, який підлягає нотаріальному посвідченню є день такого посвідчення, що відповідає положенням частини 3 статті 640 Кодексу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, регламентовані статтею 203 ЦК України, до яких законодавцем зокрема віднесено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Вимоги державної реєстрації правочину, закріплена у статті 210 Цивільного кодексу України, передбачає, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені статтею 220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові від 30 січня 2013 року № 6-162цс12 зробив висновок про те, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Аналогічні висновки були висловлені Верховним Судом у постанові від 20.12.2021 у справі № 205/2016/18 (провадження № 61-1118св20).

Також, відповідно до ст. 747 ЦК України (ред. станом на 14.10.2008) якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Статтею 748 ЦК України (ред. станом на 14.10.2008) визначено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 станом на 27.12.2008 були власниками 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 11.012.2008, про що зазначається у наданій копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.12.2008.

Згідно заочного рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22.11.2019 (справа 711/5348/19 провадження 2/711/1924/19) позовні вимоги ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; номер і серія паспорта та реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи відсутні) про визначення порядку користування квартирою задоволено, встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_3 та виділено в користування: ОСОБА_2 - кімнату площею 12.9 кв.м., яка зазначена в технічному паспорті під цифрою 6; ОСОБА_3 - кімнати площею 12,5 кв.м. з лоджією, яка зазначена в технічному паспорті під цифрою 3 та площею 17,2 кв.м., яка зазначена в технічному паспорті під цифрою 7; кухню площею 7,5 кв.м. з балконом, туалет площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., коридори площею 6,4 кв.м. та 4,0 кв.м. та комору площею 1,1 кв.м. залишити в спільному користуванні всіх співвласників.

У згаданому рішенні суду зазначається, що відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.06.2019, ОСОБА_2 є власником 1/3 частини, а ОСОБА_3 - 2/3 частин квартири АДРЕСА_3 , яка належить їм на праві спільної часткової власності.

Також зазначається, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

Ураховуючи наведене суд також констатує, що надана суду копія договору довічного утримання від 01.01.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який підписаний виключно ОСОБА_2 , через невідповідність форми такого договору вимогам до нього, не є укладеним та не може породжувати права та обов`язки для сторін, відповідно у даних правовідносинах відсутні підстави для застосування положень частини другої статті 220 ЦЦК України.

За таких обставин позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00).

Позивачем у судовому засіданні та у поданій позовній заяві не надано жодних доказів щодо відмови у посвідченні договору довічного утримання (догляду), як і не надано доказів того, що у нього існували будь-коли перешкоди в укладенні такого договору.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до тексту наданого договору довічного утримання від 01.01.2009 серед іншого зазначено, що ОСОБА_1 передає у власність 1/3 кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_2 . Однак, у 2018 році ОСОБА_1 розпорядився своєю 1/3 частини квартири та продав її своїй доньці ОСОБА_3 , що не заперечується відповідачем у справі.

Отже, окрім іншого, у разі задоволення судом вимог позивача може змінити власника 1/3 частини квартири.

Більш того, визнання позову відповідачем не спростовує наведених висновків суду, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону та відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України не може бути єдиною підставою для задоволення позову.

За таких обставин позов не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 202, 203, 209, 210, 334, 626, 639, 640, 744, 745 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Черкаської міської ради, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання (догляду) дійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлений через 10 робочих днів, а саме 09.01.2025.

Головуючий: Н. М. Кондрацька