УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року

м. Київ

справа № 755/11160/23

провадження № 61-17464ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва

від 30 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 21 листопада 2024 року за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_3 до

ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

У квітні 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до суду

із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 у межах суми позовних вимог, які становлять 1 634 285,51 грн. У задоволенні решти заявлених вимог заяви відмовлено.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що предметом позову є стягнення

суми заборгованості за договором позики, а тому дійшов висновку що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

26 грудня 2024 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу

(надійшла до суду 30 грудня 2024 року), в якій просить скасувати оскаржувані

судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення судів попередніх інстанцій

про забезпечення позову не відповідають вимогам ЦПК України.

Представник заявника зазначає, що доводи заяви про забезпечення позову

не свідчать про те, що невжиття вказаних заходів може утруднити

чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. Вказує,

що посилання у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість

ухилення від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вважає, що позивачем не наведено обставин та не надано доказів, що заходи забезпечення позову необхідні, а також зазначає, що у заяві про забезпечення позову не вказано, які існують загрози щодо ускладнення виконання рішення

у разі задоволення позову. Вказує, що в оскаржуваних судових рішеннях

відсутні посилання щодо можливості зустрічного забезпечення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних

справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами

для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст судових рішень колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити

з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою

учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу

заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття

таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення

суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав

або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися

до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України передбачено такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать

або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених

чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення

не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення

морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати

в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,

якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо

обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити

або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає

в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок,

коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів

забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси

як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін,

а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема,

чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення

в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку

із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб,

що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

у залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку

між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість

за договором позики від 16 квітня 2014 року у розмірі 1 634 285,51 грн,

з яких: 591 550,00 грн - сума основного боргу, 875 408,04 грн - інфляційні втрати,

167 327,11 грн - 3% річних.

23 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва

Пишним А. В., було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження

№ НОМЕР_1 за виконавчим листом № 755/11160/23, виданим Дніпровським районним судом м. Києва на виконання заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1

на користь ОСОБА_5 заборгованості.

29 березня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва

Пишним А. В., було винесено постанову про накладання арешту на майно

боржника (ВП№ НОМЕР_1).

Ухвалою Дніпровського районним судом м. Києва від 23 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 рудня 2023 року задоволено.

Скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 рудня

2023 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу

за договором позики.

24 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся

до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А. В. із заявою

про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, повернення виконавчого листа до суду та зняття арешту.

У квітні 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до суду

із заявою про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що невжиття заходів

забезпечення позову може зробити неможливим або утруднить виконання

судового рішення, у разі задоволення позовних вимог. Представник

ОСОБА_3 - ОСОБА_4 також зазначав, що дії відповідача по зняттю арешту, вказують на бажання відповідача відчужувати своє рухоме та нерухоме майно під час розгляду справи № 755/11160/23.

Встановивши, що предмет спору, який виник між сторонами у справі,має

майновий характер, суди попередніх інстанцій дійшли правильного

висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 у межах суми

позовних вимог, яка становить 1 634 285,51 грн, оскільки без вказаного забезпечення позову може утруднитись виконання можливого рішення.

Суд апеляційної інстанції вірно вказав, що забезпечення позову шляхом

накладення арешту на нерухоме майно є достатнім та дієвим для захисту прав

та інтересів позивача, а також унеможливлює відчуження майна на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно.

Суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку, що такий вид

забезпечення позову, як накладення арешту на майно, є тимчасовим

обмеженням та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки, слугуватиме лише заходом запобігання можливих порушень прав позивача, охорони її матеріально-правових інтересів.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 у межах

суми 1 634 285,51 грн, оскільки це є співмірним із заявленими позивачем

вимогами.

Щодо наведених у касаційній скарзі доводів щодо незастосування судами попередніх інстанцій зустрічного забезпечення, слід зазначити, що відповідно

до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України, суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження

на території України та майна, що знаходиться на території України,

у розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача,

які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків унаслідок застосованого судом заходу забезпечення позову, доводи касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права

в частині зустрічного забезпечення на правильність висновку судів попередніх інстанції не впливають.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові

Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Аналіз пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України свідчить про те, що для його застосування необхідно встановити сукупність таких обставин:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України;

2) позивач або взагалі не має на території України майна або розмір (вартість)

його майна на території України недостатній для відшкодування можливих

збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Тобто на суд покладається обов`язок застосувати зустрічне забезпечення лише

за наявності одночасного встановлення зазначених обставин у їх сукупності.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 295/940/20 (провадження № 61-5047св21), від 01 квітня 2020 року у справі № 318/854/18 (провадження № 61-11466св19).

При цьому Верховний Суд наголошує, що відповідач не позбавлена можливості

в порядку, передбаченому частиною шостою статті 154 ЦПК України, подати клопотання про зустрічне забезпечення з обґрунтуванням наявності підстав

для такого забезпечення і наданням відповідних доказів на підтвердження

цих обставин.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну

скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій

норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень

та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва

від 30 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу

за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник