Провадження № 6/522/16/25
Справа №522/97/20
У Х В А Л А

08 січня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

в складі: судді Бондар В.Я.,

за участі секретаря судового засідання Єрганінової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за заявою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Косюта Василя Ігоровича про зміну способу і порядку виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання незаконним утримування дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання,

ВСТАНОВИВ:

До суду 24.12.2024 надійшла заява старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Косюта Василя Ігоровича про зміну способу і порядку виконання рішення суду, якою просить змінити спосіб і порядок виконання рішення з «зобов`язання ОСОБА_2 повернути неповнолітню доньку ОСОБА_3 до місця постійного проживання в Республіці Польща. У разі відмови добровільно повернути дитину, передати дитину батькові ОСОБА_4 для забезпечення повернення на територію Республіки Польща» на «відібрання у ОСОБА_2 неповнолітньої доньки ОСОБА_5 та передання дитини батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини на територію Республіки Польща до місця постійного проживання».

Заява мотивована тим, що постанова Одеського апеляційного суду набрала законної сили 25.02.2021 і досі залишається невиконаною. 27.07.2022 державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Державний виконавець виходив за місцем реєстрації та за місцем проживання дитини та боржниці, однак їх не виявлено. 03.11.2023 встановлено повторний факт невиконання рішення суду. За заявою державного виконавця було відкрито кримінальне провадження з приводу невиконання рішення суду. Ухвалою суду було оголошено в розшук боржника та дитину. У відстрочення виконанні рішенні суду боржнику було відмовлено. До цього часу рішення залишається невиконаним, при цьому боржником не надано жодних відомостей та не наведено поважних причин невиконання рішення суду у визначений судом спосіб та у встановлений виконавцем строк. У зв`язку з неможливістю виконання рішення суду у встановлений спосіб, для повного та фактичного виконання рішення необхідно встановити або змінити порядок та спосіб виконання рішення суду.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2024, справу передано судді 27.12.2024.

Судове засідання було призначено на 08.01.2025.

До суду 30.12.2024 надійшли заперечення ОСОБА_2 на заяву, у яких зазначає, що подана заява порушує охоронювані права матері, дитини та їх інтереси, розлучення дитини з матір`ю порушить право на сімейне життя. Задоволення заяви змінить рішення по суті та спосіб захисту прав та інтересів, у зв`язку з чим заява задоволенню не підлягає. Одеський апеляційний суд якраз погодився з доводами представника відповідачки, що зобов`язання повернути дитину є нічим іншим як відібрання дитини у матері і зазначив, що позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. З моменту переміщення дитини на територію України минуло шість років. Дитина повністю адаптована до життя в Україні, забезпечена житлом, отримує освіту, має друзів. Переміщення її до Республіки Польща без матері призведе до серйозних психологічних травм. Дитина заперечує щодо свого проживання в Польщі та розлучення з матір`ю.

До суду 07.01.2025 через електронну пошту надійшли пояснення ОСОБА_1 у яких вказує, що дії його колишньої дружини призвели до систематичного обмеження контактів доньки з батьком, що завдає шкоди дитині. Рішення апеляційного суду незважаючи на сотні спроб, не виконується. Навіть, коли ОСОБА_1 приїжджав до Одеси йому не вдалося встановити контакт з донькою чи колишньою дружиною. Судом у Польщі було винесено законний вирок щодо опіки над донькою, суд надав право опіки батьку, а колишня дружина має обмежені батьківські права. Просить позитивно розглянути заяву про зміну змісту вироку, адже це єдиний шлях до того, щоб у житті його доньки настала нормальність і щоб її права, нарешті, були дотримані після стількох років. Вказує, що готовий приїхати до Одеси за донькою.

У судовому засіданні 08.01.2025 представник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Маковська А.В. підтримала вимоги заяви та просила задовольнити. ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення заяви.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про те, що заява задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення за постійним місцем проживання відмовлено (т.3 а.с.19-25).

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2020 скасовано. Позов задоволено частково. Визнано незаконним утримання на території України неповнолітньої ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Варшава, Республіка Польща. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути неповнолітню доньку ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 до місця постійного проживання в АДРЕСА_1 . У разі відмови добровільно повернути дитину ОСОБА_8 , зобов`язано ОСОБА_2 передати дитину батькові ОСОБА_9 для забезпечення повернення дитини на територію Республіки Польща. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.3 а.с.192-202).

Постановою Верховного суду від 21 квітня 2021 року постанову Одеського апеляційного суду від 25.02.2021 залишено без змін (т.4 а.с.235-243).

15 червня 2021 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчі листи (т.5 а.с.41-44).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2021 виправлено помилки у виконавчому в листі в частині зазначення стягувача ОСОБА_1 та викладення резолютивної частини постанови Одеського апеляційного суду в повному вигляді (т.5 а.с.60-62).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2024 відмовлено у задоволенні заяви старшого державного виконавця Косюти В.І. про встановлення чи зміну способу в порядку виконання рішення (т.7 а.с.186-188).

Постановою від 27.07.2022 державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса ПМУМЮ (м.Одеса) Лисим О.В. було відкрито виконавче провадження №69080985 з приводу виконання виконавчого листа №522/97/20 (т.9 а.с.76 на звороті).

Постановою від 11.09.2023 матеріали виконавчого провадження передано до Відділу примусового виконання рішень в Одеській області ПМУМЮ (м.Одеса) (т.9 а.с.80 на звороті).

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Косютою Василем Ігоровичем постановою від 13.09.2023 прийнято виконавче провадження №69080985 до виконання (т.9 а.с.81 на звороті).

В рамках виконавчого провадження було складено акти державного виконавця про відсутність боржника та доньки 29.08.2023, 08.09.2023, 21.09.2023, 25.09.2023, 27.09.2023, 18.10.2023, 23.02.2024, 11.09.2024, 03.12.2024 (т.9 а.с.22, 45, 63, 77 на звороті, 78, 83, 85, 86, 91).

Незважаючи на численні виклики та вимоги державного виконавця, рішення досі не виконане.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами першою та другою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"- стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами першою, другою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом статті 435 ЦПК України та статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений (постанова Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 523/16632/15-ц, постанова Касаційного цивільного суду від 6 червня 2018 року у справі №522/21465/15).

При цьому, ключовим питанням є те, що під час зміни способу та порядку виконання рішення, суд не може змінювати саме рішення по суті (постанова Верховного суду України від 25 листопада 2015 року у справі №6-1829цс15, постанова Касаційного господарського суду від 11 квітня 2018 року у справі №904/1478/15).

При вирішенні питання про встановлення способу і порядку виконання рішення суду, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення.

Отже, зміна способу та порядку виконання рішення суду - це визначена законом послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання рішення суду визначається на підставі статті 16 ЦК України. При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення суду суд має з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду. При цьому у будь-якому випадку при зміні способу і порядку виконання рішення суду суд не може змінювати останнє по суті.

З наведених норм вбачається, що суд може змінити спосіб виконання рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин та тільки у випадку відкриття виконавчого провадження.

Як вказувалося вище постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року зобов`язано ОСОБА_2 повернути неповнолітню доньку ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 до місця постійного проживання в АДРЕСА_1 . У разі відмови добровільно повернути дитину ОСОБА_8 , зобов`язано ОСОБА_2 передати дитину батькові ОСОБА_9 для забезпечення повернення дитини на територію Республіки Польща.

Заявник просить виконати рішення у спосіб: «відібрати у ОСОБА_2 неповнолітню доньку ОСОБА_3 та передати батьку ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини на територію Республіки Польща».

При тому, Одеський апеляційний суд вирішуючи справу по суті зазначив: «Представник відповідачки зазначає, що позивач просить визнати зобов`язати відповідачку повернути неповнолітню доньку ОСОБА_10 батьку ОСОБА_1 до місця його постійного проживання у Республіка Польща, що по суті є нічим іншим, як відібрання дитини у матері та повернення її батьку, відповідно до ст. 162 СК України. В цій частині колегія суддів погоджується з доводами представника відповідачки і зазначає, що позовна заява у цій частині не підлягає задоволенню». Тобто у задоволенні позову в частині позовних вимог про відібрання дитини у матері було відмовлено.

Тому, вимоги заяви про зміну способу виконання рішення фактично не змінить спосіб виконання рішення, а змінить рішення по суті, в той час як вимоги про відібрання дитини оцінені та розглянуті судом.

Отже, суд дійшов висновку, що заява старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Косюта Василя Ігоровича про зміну способу і порядку виконання рішення суду задоволення не підлягає, адже фактично не змінюється спосіб виконання рішення, а зміниться рішення по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст.259-261, 435 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Косюта Василя Ігоровича про зміну способу і порядку виконання рішення суду залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено 09 січня 2025 року.

Суддя: В.Я.Бондар