КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/808/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про відшкодування комунальних витрат, послуг з утримання будинку та споруд, прибудинкової території,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк», банк) звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 180 900,00 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених власником за житлово-комунальні послуги, та 75 700,26 грн інфляційного збільшення суми боргу, а всього - 256 600,26 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 849,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «Промінвестбанк» є власником гуртожитку загальною площею 3 002,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та забезпечує його експлуатацію на підставі укладених договорів з підприємствами виробниками/виконавцями комунальних послуг. Відповідачка, як колишній працівник банку, проживає у цьому гуртожитку в кімнаті № 712 площею 34,0 кв. м, та споживає комунальні послуги, однак не виконує розпорядження голови Правління № 70-р від 21 лютого 2017 року та № 226-р від 01 червня 2018 року, якими встановлені тарифи на проживання в гуртожитку, не сплачує кошти за проживання в гуртожитку у визначеному розмірі 2 500,00 грн та 5 600,00 грн на місяць відповідно, у зв`язку з чим за період з березня 2017 року по червень 2021 року виникла заборгованість, на яку нараховані інфляційні втрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Промінвестбанк» Караченцева А.Ю.звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що районний суд дійшов помилкового висновку щодо не доведення ним обґрунтованості розрахунку плати за проживання в гуртожитку, зміни її розміру та плати за житлово-комунальні послуги, а також надання суперечливих доводів щодо визначення площі кімнати, яку займає відповідачка, які не підтверджені жодними доказами. Відповідачка не заперечувала, що разом з родиною проживає у кімнаті гуртожитку, споживає надані житлово-комунальні послуги, проте оплачує їх на власний розсуд, а не за затвердженими тарифами банку, які є економічно обґрунтованими виходячи із фактично понесених витрат за попередні періоди. Позивач є власником будинку гуртожитку, тому вправі не лише встановлювати правила проживання, а й орендну плату з урахуванням витрат на житлово-комунальні послуги. ПАТ «Промінвестбанк» надало ряд договорів, укладених з постачальниками житлово-комунальних послуг з метою обслуговування будівлі гуртожитку, а тому саме позивач як власник встановлює плату за проживання в гуртожитку виходячи із понесених витрат на його утримання.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року у складі колегії суддів: судді-доповідача- Гуля В.В., суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О., відкрито апеляційне провадження у справі та визначено п`ятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідачки - адвокат Романченко О.О. у надісланому відзиві на апеляційну скаргу просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим позивачем доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року у складі колегії суддів: судді-доповідача - Гуля В.В., суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О., закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року № 379/06.1-01/24 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 756/14882/21 (а/п 22-ц/824/9840/2024) у зв`язку з переведенням судді-доповідача Гуля В.В. до складу іншої судової палати з розгляду кримінальних справ та зміною спеціалізації відповідно до рішення зборів суддів Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року № 13.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Голуб С.А., судді: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ПАТ «Промінвестбанк» є власником об`єкту житлової нерухомості - гуртожитку загальною площею 3 002,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 1996 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 267896933 від 28 липня 2021 року (а.с. 13-15, т. 1).

З матеріалів справи встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , протягом спірного періоду надавались житлово-комунальні послуги по збиранню, вивезенню та захороненню твердих побутових відходів, послуги з електропостачання, з водопостачання та водовідведення, постачання газу, надання клінінгових послуг, постачання теплової енергії, гарячої води на підставі договорів, укладених позивачем з ПАТ «АК «Київводоканал», КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», ТОВ «Київські енергетичні послуги», ДП «Київгазенерджи», ПАТ «Київгаз», АЕК «Київенерго», ТОВ «Асканія Сервіс Клінінг», ПАТ «Київспецтранс», ПАТ «Укртелеком», ПрАТ «ОТІС», що також підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг та рахунками/рахунками-фактурами на оплату.

ОСОБА_1 з 02 серпня 1993 року по 26 вересня 2016 року займала посаду провідного економіста відділу супроводу рахунків Управління супроводу угод та рахунків Операційного департаменту ПАТ «Промінвестбанк», у зв`язку з чим їй як працівнику банку була виділена кімната АДРЕСА_2 , де вона проживає і на даний час.

Наказом № 1898-к від 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 з 26 вересня 2016 року звільнено із займаної посади провідного економіста на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників. З вказаним наказом відповідачка була ознайомлена 26 вересня 2016 року, про що свідчить підпис останньої на копії вказаного наказу (а.с. 51, т. 1).

Розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» № 758-р від 18 серпня 2015 року затверджено Правила внутрішнього розпорядку в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк», які є обов`язковими для всіх категорій мешканців гуртожитку, мешканці зобов`язані знати та дотримуватися цих Правил.

03 березня 2017 року розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» № 80-р затверджено нові Правила внутрішнього розпорядку в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» (а.с. 30, т. 1).

Пунктом 1.2 вказаних Правил передбачено, що вони є обов`язковими для всіх категорій мешканців гуртожитку незалежно від форм їх відносин з банком.

Відповідно до пункту 4.2 Правил мешканці гуртожитку зобов`язані, зокрема, щомісячно до 20-го числа проводити оплату банку за проживання в гуртожитку. Банк має право в односторонньому порядку змінювати вартість проживання, комунальних послуг в залежності від цінової політики в державі, вартості енергоносіїв тощо (а.с. 34-35, т. 1).

З розпорядження ПАТ «Промінвестбанк» № 29/1-р від 25 січня 2017 року вбачається, що головою Правління надано розпорядження директору Планово-фінансового департаменту надати обґрунтування тарифів на проживання в гуртожитку у урахуванням витрат, понесених на його утримання за 2016 рік (а.с. 16, т. 1).

Згідно із довідкою ПАТ «Промінвестбанк» від 07 лютого 2017 року щодо обґрунтування тарифів на проживання у гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі видатків на його утримання у 2016 році, визначено витрати на обслуговування 1 кв. м житлової площі на місяць в сумі 158,07 грн, виходячи із вартості видатків на місяць 270 962,83 грн та загальної житлової площі гуртожитку - 1 714,2 кв. м, а також зазначено, що тариф на проживання у гуртожитку в залежності від категорії мешканців та займаної ними площі, зокрема, для всіх інших категорій складають 2 500,00 грн (а.с. 17, т. 1).

На підставі вказаної вище довідки розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» «Щодо встановлення тарифів на проживання в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» від 21 лютого 2017 року № 70-р з метою збільшення доходів та впорядкування щомісячної вартості кімнат в розрізі категорій мешканців гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено з 01 березня 2017 року тарифи на проживання у гуртожитку в залежності від категорії мешканців та займаної ними площі, зокрема, при площі кімнати 18,0 кв. м для працівників банку тариф складає 750,00 грн, а для всіх інших категорій - 2 500,00 грн (а.с. 19-20, т. 1).

Розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» № 169/1-р від 13 квітня 2018 року, зокрема зобов`язано директора Департаменту фінансів надати обґрунтування тарифів на проживання в будинку гуртожитку з урахуванням витрат, понесених на його утримання за 2017 рік (а.с. 22, т. 1).

Згідно обґрунтування тарифів на проживання у гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі видатків на його утримання у 2017 році, визначено витрати на 1 кв. м житлової площі на місяць в сумі 165,97 грн, виходячи із вартості видатків на місяць 284 505,42 грн та загальної житлової площі гуртожитку - 1 714,2 кв. м (а.с. 23-24, т. 1).

Розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» № 226-р від 01 червня 2018 року «Щодо затвердження тарифів на проживання в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» встановлено з 01 червня 2018 року нові тарифи на проживання у гуртожитку в залежності від категорії мешканців та займаної ними площі, зокрема, при площі кімнати 32,6 кв. м інші категорії мешканців (не працівники банку) сплачують 5 600,00 грн (а.с. 25-26, т. 1).

Відповідно до акту державного приймання будівлі (споруди), затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 03 січня 1979 року, загальна площа приміщень гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 3 072,0 кв. м, а житлових - 1 630,0 кв. м (а.с. 58-65, т. 2).

Згідно технічного паспорту на будинок квартирного типу (гуртожиток), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений 19 квітня 2021 року та експлікації приміщень до нього, загальна площа приміщень становить - 4 438,7 кв. м, житлових приміщень: загальна площа - 3 000,7 кв. м, житлових - 1 603,8 кв. м, допоміжних (підсобних) - 1 396,9 кв. м (а.с. 114-132, т. 2).

Кімната № 712, яку займає відповідачка ОСОБА_1 , згідно експлікації має загальну площу 34,0 кв. м, загальну житлову площу - 33,1 кв. м, яка складається з житлової - 18,6 кв. м, допоміжних (підсобних) - 14,5 кв. м (а.с. 130, т. 2).

Згідно із довідкою про показники об`єкта нерухомого майна КП КМР «КМ БТІ» ББ-2021 № 7 від 23 червня 2021 року відповідно до проведеної інвентаризації від 19 квітня 2021 року загальна площа будівлі (гуртожитку) становить 4 438,7 кв. м, в тому числі загальна площа квартир (житлових блоків) становить 3002,4 кв. м (а.с. 133, т. 2).

Відповідно до довідки ПАТ «Промінвестбанк» про розмір заборгованості ОСОБА_1 , яка проживає в гуртожитку у кімнаті № 712 площею 34,0 кв. м, за період з 01 березня 2017 року по 30 червня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 180 900,00 грн (а.с. 27, т. 1).

За розрахунком ПАТ «Промінвестбанк» сума боргу за несплату заборгованості з відшкодування комунальних витрат, понесених на утримання будинку гуртожитку, з урахуванням індексу інфляції за період з 01 березня 2017 року по 17 вересня 2021 року становить 256 600,26 грн, з яких інфляційне збільшення боргу - 75 700,26 грн (а.с. 189, т. 1).

Встановлено судом, що мешканці гуртожитку неодноразово зверталися із колективними та персональними заявами до голови Правління банку, контролюючих органів Департаменту економіки систем життєзабезпечення, Держпродспоживслужби щодо встановлення ПАТ «Промінвестбанк» тарифів та оплати за користування гуртожитком, отримали письмові відповіді.

Спір між сторонами виник з приводу несплати відповідачкою, як споживачем, в повному обсязі плати за комунальні витрати, послуги з утримання будинку та споруд, прибудинкової території за тарифами встановленими позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості у розмірі 180 900,00 грн була розрахована ПАТ «Промінвестбанк» з урахуванням тарифів, затверджених розпорядженнями № 70-р від 21 лютого 2017 року та № 226-р від 01 червня 2018 року, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 погоджувала і була ознайомлена з вищевказаними внутрішніми розпорядчими документами банку, якими встановлені тарифи на проживання у гуртожитку, а саме: у розмірі 2 500,00 грн з 01 березня 2017 року та 5 600,00 грн з 01 червня 2018 року, а тому вони не мають обов`язкового значення для відповідачки.

Судом досліджено довідки обґрунтування тарифів на проживання в гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі фактичних витрат за 2016 та 2017 роки, згідно якого для розрахунку витрат на 1 кв. м прийнята житлова площа гуртожитку 1 714,2 кв. м, у той час як з досліджених судом матеріалів справи, зокрема, інформаційної довідки з реєстру права власності, акту державного приймання будівлі (споруди), технічного паспорту на будинок квартирного типу (гуртожиток), виготовлений 19 квітня 2021 рокуз експлікацією приміщень до нього, вбачається, що загальна площа житлових приміщень становить більше 3 000,0 кв. м, що значно впливає на розрахунок вартості тарифів на проживання у гуртожитку та сприяє збільшенню розміру витрат на 1 кв. м. на обслуговування гуртожитку, а отже і до збільшення тарифів.

У зв`язку з цим, суд вважав посилання ПАТ «Промінвестбанк» на те, що після звільнення з роботи ОСОБА_1 вже була зобов`язана вносити плату в розмірі, визначеному вищевказаними розпорядженнями банку, є безпідставними.

Крім того, суд вказав, що матеріали справи не містять будь-яких даних про розрахунки на підтвердження визначеного позивачем тарифу щомісячно, показників (складових), які включаються до тарифів на комунальні і експлуатаційні послуги за розрахунком вартості розміщення та надання відповідної житлової площі для проживання в гуртожитку, а із розпоряджень про встановлення тарифів на проживання у гуртожитку вбачається, що їх видано з метою збільшення доходів ПАТ «Промінвестбанк» та впорядкування щомісячної вартості кімнат і в них не йде мова про зміни в ціновій політиці держави, здорожчання енергоносіїв, тобто з об`єктивними факторами, які зумовлюють збільшення вартості проживання у гуртожитку.

Будь-яких довідок економічного обґрунтування тарифів та (або) розміру вартості комунальних послуг, витрат банку на утримання гуртожитку, для обрахування вартості проживання відповідачки у приміщенні гуртожитку з березня 2017 року по червень 2021 року матеріали справи не містять. З якого розміру фактичних витрат, обсягу наданих послуг, їх вартості виходив позивач, визначаючи щомісячну оплату за проживання відповідачу за цей період, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим суд зазначив, що позбавлений можливості перевірити заперечення представника відповідачки щодо необґрунтованості та завищеного розміру цих нарахувань.

Суд першої інстанції відзначив, що не може за наявних у справі доказів самостійно визначити розмір заборгованості, який має бути стягнутий з відповідачки на користь позивача, оскільки в довідці про розмір заборгованості ОСОБА_1 за проживання у гуртожитку в кімнаті № НОМЕР_1 площею 34,0 кв. м за період з 01 березня 2017 року по 30 червня 2021 року в щомісячному розмірі тарифу на проживання в гуртожитку не зазначено усіх складових, тобто з чого складається щомісячний розмір оплати. Оскільки плата за проживання у гуртожитку включає в себе не лише витрати на оплату житлово-комунальних послуг, а й інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання, суд зазначив, що не може самостійно визначити ці складові, додаткових послуг, тому навести свій власний розрахунок немає можливості.

З наведених вище мотивів суд першої інстанції дійшов висновку про не доведення позивачем обґрунтованості розрахунку плати за проживання в гуртожитку, зміни її розміру та плати за житлово-комунальні послуги, а також надання суперечливих доводів щодо визначення площі кімнати, яку займає відповідачка, які не підтверджені жодними доказами, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Виходячи з обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, предметом даного спору є відшкодування витрат, які він поніс на підставі укладених з виробниками та виконавцями житлово-комунальних послуг договорів, за надані та спожиті в тому числі і відповідачкою як мешканцем гуртожитку житлово-комунальних послуг.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із положеннями частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Отже, власник житлового будинку несе обов`язок з витрат на утримання зазначеного майна, що належить йому на праві приватної власності.

Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках та оплати за житлово-комунальні послуги на момент виникнення спірних правовідносин було врегульоване Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (далі - Положення про гуртожитки).

Пунктом 5 розділу І Положення про гуртожитки (який був чинний станом на день виникнення спірних правовідносин та до 02 січня 2019 року) визначено, що гуртожитки за своїм призначенням поділяються на два види: для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім`ї).

Згідно із пунктом 4 розділу Ш цього Положення особи, які проживають в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до пункту 7 розділу Ш Положення про гуртожитки особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженим власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, яка проживає в гуртожитку.

Примірним Положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року, яке набрало чинності 26 червня 2018 року визначено, що жила площа в гуртожитках надається: у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах.

Згідно з пунктами 11, 15 цього Положення наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом. Особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору.

Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Оскільки плата за проживання у гуртожитку, який не відноситься до державної або комунальної власності, на відміну від плати за житлово-комунальні послуги, відноситься до вільних цін, згідно з положеннями Закону України «Про ціни та ціноутворення», таким чином суб`єкт господарювання є самостійним у визначенні розміру та розрахунку (порядку розрахунку) плати за проживання у такому гуртожитку.

Відповідно до статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка разом із членами своєї сім`ї проживає у гуртожитку, користується комунальними послугами.

Позивач, як приватний власник гуртожитку, розпорядженням від 21 лютого 2017 року № 70-р та від 01 червня 2018 року № 226-рвстановив тарифи на оплату проживання в приміщеннях гуртожитку.

При цьому тарифи було затверджено на підставі їх економічного обґрунтування відповідно до розпоряджень ПАТ «Промінвестбанк» від 25 січня 2017 року № 29/1-р та від 13 квітня 2018 року № 169/1-р саме через визначення економічного обґрунтування тарифів станом на вказані дати.

З метою їх підтвердження позивачем надавалося до суду документальне підтвердження фактичного понесення таких витрат в зазначений період, до тарифу ним включені понесені витрати на оплату комунальних послуг за попередні періоди і вирахувані середні показники, які використовуються протягом трьох років без змін, незалежно від зміни в бік збільшення тарифів на комунальні послуги і, відповідно, збільшення витрат позивача на їх оплату.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції в тій частині, що оскільки відповідачка не погоджувала ці тарифи, то вона і не має виконувати розпорядження власника про встановлення тарифів на оплату проживання.

Відповідачка проживає у гуртожитку, користується електричною енергією, водо- і теплопостачанням. Гуртожиток утримується в належному стані, надаються послуги з утримання будинку та прибудинкової території, вивезення сміття. Однак, вона не вносить плату за проживання в гуртожитку, не погоджуючись із визначеними власником тарифами, хоча ці тарифи нею в судовому порядку не оскаржувались.

Таким чином, оскільки позивач, як власник гуртожитку, визначив плату за проживання в належному йому на праві власності гуртожитку, довів розмір цієї плати до відповідачки, нею цей розмір не оспорений і не доведено, що він суперечить умовам договору між сторонами чи вимогам закону, у відповідачки виник обов`язок щомісячно вносити оплату за проживання в гуртожитку.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» 180 900,00 грн заборгованості по сплаті за проживання у гуртожитку за період з 01 березня 2017 року по 30 червня 2021 року.

Колегія суддів бере до уваги, що представником відповідачки у суді першої інстанції заявлялось клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц та у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у вересні 2021 року, в якому просив стягнути заборгованість за період із 01 березня 2017 року по 30 червня 2021 рокуу розмірі 180 900,00 грн.

З врахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за період з березня 2017 року по серпень 2018 року включно виходять за межі трирічного строку позовної давності.

Разом із тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

У даній справі ПАТ «Промінвестбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за проживання в гуртожитку за період із 01 березня 2017 року по 30 червня 2021 року, тобто останнім днем для звернення до суду у межах трирічного строку позовної давності було 01 березня 2020 року.

Однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно розрахунку заборгованості, відповідачка систематично, починаючи з квітня 2017 року здійснювала платежі в рахунок часткового погашення заборгованості за спожиті послуги, однак в менших сумах, ніж було встановлено власником гуртожитку для його мешканців, які не являються діючими працівниками банку.

Відповідно до норм статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З урахуванням наведеного, вносячи періодично кожний платіж у рахунок погашення заборгованості, ОСОБА_1 вчиняла дії, що свідчить про визнання нею свого обов`язку перед позивачем, а тому на дату такого платежу строк позовної давності переривався.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що банк пропустив строк давності для звернення до суду із цим позовом до відповідачки про стягнення заборгованості.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з правової природи відносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат, оскільки позивач не надав належного розрахунку цих сум.

При цьому оплата житлових послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати повинні обраховуватися виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо за заявлений період із 01 березня 2017 року по 30 червня 2021 року.

Проте, з наявного у справі розрахунку суми боргу за несплату заборгованості з відшкодування комунальних витрат, понесених на утримання будинку гуртожитку, з урахуванням індексу інфляціївбачається, що інфляційній втрати обраховані позивачем за весь спірний період саме із загальної суми заборгованості за житлово-комунальні послуги, що значно впливає на кінцеву суму заборгованості.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розрахувати інфляційне збільшення боргу, оскільки немає даних із первинних документів, в які місяці відповідачкою вносились відповідні оплати за проживання в гуртожитку.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про стягнення ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованості за надані послуги з урахуванням встановленого індексу інфляції не ґрунтуються на вимогах закону та наявних у матеріалах справи доказах, тому не можуть бути задоволенні.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування комунальних витрат, послуг з утримання будинку та споруд, прибудинкової території.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме: 2 713,50 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 4 070,25 грн - в апеляційному суді, а всього стягується 6 783,75 грн сплаченого судового збору.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 180 900,00 грн заборгованості по сплаті за проживання у гуртожитку та 6 783,75 грн сплаченого судового збору

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній