Справа № 362/7758/24
Провадження № 2/362/932/25
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2025 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Марчука О.Л.,

при секретарі Неділько А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовом в обґрунтування якого зазначила, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України та вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенні нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавлені свободи, перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів.

Також, позивачка зазначила, що до 24 лютого 2022 року вони разом із батьками проживала на території Глевахівської селищної ради, але із початком збройної агресії ситуація в селищі загострювалась, відбувались тривалі обстріли та гинули люди, а тому, з метою збереження їх життя, вони були вимушені ночувати у бомбосховищах.

Через це, позивачка виїхала до Румунії та згодом до Німеччини.

Оскільки, через збройну агресію росії проти України, позивачка кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних, порушено нормальні життєві зв`язки позивачки з оточуючими людьми; а тому, через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, позивачка зобов`язана докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав.

У підсумку, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивачка просить стягнути із росії на її користь у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі по 35 000 Євро (а.с. 1 9).

В судове засідання ніхто не прибув.

Позивачка в пункті другому прохальної частини позову виклала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не викликався оскільки:

-у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року, Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу унеможливлює направлення судових документів як до країни агресора, так і до посольства рф в Україні через припинення його роботи на території України;

-з огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку із триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено суверенітет останньої, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі та її повідомлення про розгляд даної справи, наразі є недоречним;

-дотримання процедури повідомлення країни-агресора про її участь у даній справі об`єктивно не сприятиме захисту прав позивачів та принципу ефективності судового процесу в умовах агресії;

-відповідач як країна-агресор діяв та діє не у межах свого суверенного права на самооборону й віроломно порушив усі суверенні права України як держави, а тому безумовно надалі росія не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом (дивись постанову Верховного Суду від 14 квітня 2022 року по справі № 308/9708/19).

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків.

Позивачка є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_1 від 14.02.2022 року (а.с. 10 11).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено та дії станом на дату постановлення цього судового рішення.

Вказану обставину, суд визнає загальновідомою, а тому за приписами частини третьої статті 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування.

Вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує та керується наступними положеннями цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Норми частин другої статті 23 ЦК України, передбачають, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію; держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Насамперед, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачка не зазнала фізичного болю та страждань у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Також, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачка не посилається як на підставу позову на обставини знищення чи пошкодження її майна.

Аналогічно, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачка не посилається на приниження її честі та гідності фізичної особи.

Отже, для правильного і вірного вирішення даної справи по суті спору, суду слід дослідити питання: чи зазнала позивачка душевних страждань як фізична особа у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (за приписами норми пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Натомість, той факт, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України, вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України; внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенні нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавленими свободи та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів, як зазначено за змістом позову, не свідчить про те, що позивачка зазнала душевних страждань як фізична особа у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Насамперед, всупереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, позивачко не підтверджено належними і допустимими доказами, ті обставини на які вона посилається у позові як на підставу своїх вимог, а саме не підтверджено обставини того, що:

- 24 лютого 2022 року вона разом із батьками дійсно проживала на території Глевахівської селищної ради, оскільки факт народження в селищі Глеваха не підтверджує факт її проживання у вказаному населеному пункті та позивачкою не надано суду жодного документу на підтвердження вказаної обставини;

- із початком збройної агресії ситуація в селищі Глеваха загострювалась, почали гинути люди, оскільки до позову не додано жодних доказів вказаних обставин, а збройна агресія росії проти України розпочалась в лютому березні 2014 року;

- з метою збереження життя позивачів, вони були вимушені ночувати у бомбосховищах, оскільки до позову не додано та під час розгляду справи в судовому засіданні позивачкою на надано жодних доказів вказаної обставини.

При цьому, селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.

Також, селище Глеваха Фастівського району Київської області відсутнє в Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затвердженому розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р.

Крім того, відповідно до нормативно-правових актів, селище Глеваха Фастівського району Київської області, не було і не є включеним до територій України тимчасово окупованих росією.

Разом із цим, із доданої до позову копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, вбачається, що 16 квітня 2022 року позивачка дійсно перетнула державний кордон України та виїхала до Румунії; надалі позивачка повернулась в Україну 14 червня 2022 року і повторно виїхала до Румунії 17 червня 2022 року, після чого повернулася в Україну 25 серпня (рік не відображено через погану якість копії документа) (а.с. 12 13).

При цьому, позивачка повернулася до України автомобільним транспортом з території Польщі 19 квітня 2024 року, що підтверджується відповідним штампом із відміткою (а.с. 13).

Одночасно, суд не приймає до уваги зміст доданих до позову документів за № 0144992 і № 243901, оскільки вказані документи викладені іноземною мовою (за зображенням гербів на цих документах, можна припустити, що такі документи дійсно виконано румунською і німецькою мовами; однак за приписами частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях) із дублюванням реквізитів англійською мовою, оскільки позивачкою не здійснено легалізований переклад зазначених документів та у цих документах відсутній апостиль (а.с. 14, 15 18).

До того ж, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, не підтверджено відповідними належними і допустимими доказами наведені за змістом позову обставини того, що через збройну агресію росії проти України позивачка кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес та побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних.

Зокрема, до позову не додано та під час розгляду справи позивачкою не надано суду будь-яких медичних документів які б містили конкретні діагнози і/або висновки лікарів психотерапевтів чи інших профільних спеціалістів стосовно отримання позивачкою душевних страждань, перебування позивачки у стані стресу та відчуття розчарування, безсилля і безпорадності через втрату можливості мирно проживати на рідній землі й можливість спілкуватися з близькими людьми.

Також, на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивачкою не підтверджено відповідними належними і допустимими доказами наведені за змістом позову обставини того, що внаслідок військових дій росії було порушено нормальні життєві зв`язки позивачки з оточуючими людьми.

Отже, під час розгляду справи позивачкою, не виконано передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивачка не довела ту обставину, на яку вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину завдання їй моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України.

Як наслідок, наведені за змістом позовної заяви доводи позивачки щодо завдання їй моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом належними і допустимими доказами.

При цьому, суд вважає, що позивачка беззаперечно мала можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Воднораз, сам лише факт військової агресії росії проти України не є абсолютним і безумовним для висновку про те, що позивачці у зв`язку із цим дійсно завдано моральної шкоди.

На переконання суду, факт завдання особі моральної шкоди, має буди неспростовно доведений належними і допустимими доказами.

Серед іншого, суд звертає увагу на той факт, що перебування Української держави у стані війни та збройна агресія росії проти України є чинником який прямо і безумовно впливає на психіку тих громадян України які підтримують суверенітет, незалежність і територіальну цілісність Держави Україна, що охоплюється спеціальним поняттям «колективна травма».

Зокрема, в науці поняття колективна травма визначається як психічна травма, отримана групою людей будь-якого розміру, аж до цілого суспільства, внаслідок соціальної, техногенної чи екологічної катастрофи або злочинних дій політичних чи інших соціальних суб`єктів.

При цьому, в історії людства війни займають чільне місце за чисельністю загиблих насильницькою смертю; отже війни є і були одними з найбільших колективних травм.

З огляду на це, суд оцінює доводи позивачки про необхідність тривалого перебування в укриттях під час повітряних тривог та побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних, як елемент і складову частину колективної травми Українського Народу внаслідок злочинних військових дій росії проти України.

Як наслідок, надані позивачко на підтвердження своїх вимог усі письмові докази, відповідно до вимог статей 77 і 80 ЦПК України, не є належними і достатніми для встановлення факту завдання позивачці моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України.

Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено існування передбачених цивільним законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди завданої внаслідок військової агресії, оскільки позивачкою не доведено перед судом факту завдання їй моральної шкоди внаслідок збройної агресії росії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 23, 1167 ЦК України, статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 48, 76 83, 89, 95, 133, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивльного позову ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення 13 січня 2025 року.