ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1073/23 Номер провадження 22-ц/814/454/25Головуючий у 1-й інстанції Афанасьєва Ю. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 13:54:44 (14 травня) до 09:57:22 (15 травня); дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права довічного проживання в успадкованому житловому будинку та вселення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У липні 2023 року адвокат Бойко Ю.О. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким

визнати за ОСОБА_2 право довічного проживання в успадкованому ОСОБА_1 житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та користування ним відповідно до покладеного на спадкоємця обов`язку за заповітом ОСОБА_3 від 17.08.2012 року.

вселити ОСОБА_2 на умовах довічного проживання до будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за заповітом свого батька ОСОБА_3 від 17.08.2012 року, та право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 .

Цим заповітом на відповідачку покладено обов`язок надати право довічного проживання в зазначеному житловому будинку позиваці, проте відповідачка всупереч волі спадкодавця позбавила позивачку житла та примусила до виселення з цього будинку. Таке було зумовлене конфліктом між ними та вчиненням перешкод зі сторони відповідачки у доступі до спірного житла.

Відповідачка не визнає за позивачкою права довічного проживання в зазначеному будинку та користування ним.

На цей час позивачка, яка є непрацездатною за віком, залишилися без житла, на яке має право за заповітом померлого чоловіка ОСОБА_3 і в якому сподівалася доживати свій вік.

Від односельчан позивачка дізналася і особисто пересвідчилася, що відповідачка взялася продавати вказаний житловий будинок та приводить потенційних покупців на оглядини.

Ршенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року позовну заяву адвоката Бойка Юрія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право довічного проживання в успадкованому ОСОБА_1 житловому будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та користування ним відповідно до покладеного на ОСОБА_1 обов`язку за заповітом ОСОБА_4 від 17.08.2012 року.

Вселено ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не врахував відсутність спору між сторонами.

Суд проігнорував такі істотні обставини, як те, що відповідачка не заперечує волю свого батька щодо права позивачки користуватися спірним будинком, те, що у позивачки маються ключі від будинку, те, що позивачка у серпні 2020 року придбала собі інший будинок та постійно проживає у ньому.

У підтвердження факту добровільного вибуття в інше місце проживання суду були наданні належним чином складені і оформлені акти, проте суд не дав їм оцінки взагалі.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори П`ятенко Л.І. 17.08.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2246, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими побудовами та присадибну земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та на неї покладений обов`язок надати право довічного проживання в зазначеному будинку та користування ним ОСОБА_2 (а.с.10).

ОСОБА_1 спадщину прийняла та зареєструвала право власності на спірний будинок, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.07.2023 року (а.с.8-9).

З 2020 року ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає та ним не користується, що було визнано сторонами по справі та підтверджується наданими актами комісії Нехворощанської сільської ради (а.с.32, 33, 34).

В судовому засіданні ОСОБА_2 зазначила, що вона була знята з реєстрації місця проживання за заявою ОСОБА_1 у 2022 році, що визнано останньою.

11.08.2020 року в присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвоката Плішкіна Ю.С. (а.с.33) складений акт про те, що ОСОБА_2 добровільно, без примусу частину речей перевезла в інше місце майбутнього проживання. ОСОБА_1 передає ключ від будинку ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, зобов`язується сплачувати комунальні платежі за проживання в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та про їх сплату повідомляти ОСОБА_1 до 12 числа кожного місяця.

14.11.2020 року (а.с.34) складений акт про те, що ОСОБА_2 з 01.09.2020 року вибралася з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , остаточно, без примусу, добровільно. Її речей у будинку не знайдено. З 01.09.2020 року комунальні послуги не сплачувались, згідно акту обстеження від 11.08.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалася їх сплачувати. Земельна ділянка сільськогосподарського призначення не прибрана, занедбана, поряд купа сміття. Зобов`язано ОСОБА_2 прибрати земельну ділянку, вивезти сміття.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 фактично в будинку не проживає, господарськими будівлями не користується, її зобов`язано повернути ОСОБА_1 ключі від будинку, господарських будівель, після вивезення сміття та прибрання земельної ділянки, ключі залишити в сільській раді та зниклі речі.

З акта обстеження від 28.12.2020 року вбачається, що комісія Нехворощанської сільської ради в присутності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 виявила: зі слів ОСОБА_2 вона в будинку проживає, наявні її особисті речі; зі слів ОСОБА_1 в будинку ніхто не проживає, догляд за будинком і прибудинковою територією не здійснюється, город неприбраний, останній комунальний платіж був у серпні 2020 року. На вхідних дверях у будинку була здійснена заміна замка, ключ був наданий ОСОБА_2 . Зі слів сусіда ОСОБА_5 у будинку ніхто не проживав з серпня 2020 року. Вода в будинку відключена, з опалювальної системи вода злита з листопада 2020 року. Зі слів сусіда ОСОБА_6 . ОСОБА_2 не проживає в будинку (а.с.32).

У ОСОБА_2 наявне інше житло, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.09.2023 року (а.с.29-31), відповідно до якої ОСОБА_2 належить на праві власності, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка згідно заповідального відказу має право довічного проживання у спірному житловому будинку з господарським будівлями та спорудами, проте у спірному будинку не проживає, але бажає в ньому проживати, заперечує наявність доступу до будинку, а відповідачка позов визнала й не заперечувала проти позовних вимог, порушене право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права довічного проживання та користування спірним будинком та вселення до нього.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 1237 ЦК України заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ.

Відказоодержувачами можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом.

Згідно ст.1238 ЦК України предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини.

На спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, квартира або інше рухоме або нерухоме майно, заповідач має право покласти обов`язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника.

Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном, одержане за заповідальним відказом, є таким, що не відчужується, не передається та не переходить до спадкоємців відказоодержувача.

Право користування житловим будинком, квартирою або іншою будівлею, надане відказоодержувачеві, не є підставою для проживання у них членів його сім`ї, якщо у заповіті не зазначено інше.

Спадкоємець, на якого заповідачем покладено заповідальний відказ, зобов`язаний виконати його лише у межах реальної вартості майна, яке перейшло до нього, з вирахуванням частки боргів спадкодавця, що припадають на це майно.

Відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу відкриття спадщини.

За змістом ст.4 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права та/або законні інтереси особи.

Згідно із частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу заявлених вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведені норми процесуального закону, звертаючись до суду із позовом, позивачка має довести суду належними, допустимими, достовірним і достатніми доказами (ст. 77-ст.80 ЦПК України) те, що відповідачка порушує, не визнає, або оспорює її права чи законні інтереси.

У цій справі заявлені дві вимоги: про визнання права довічного користування будинком і про вселення у спірний будинок.

Отже, у цій справі для підтвердження своїх вимог позивачка мала надати суду докази у підтвердження того, що відповідачка у справі вчиняє дії, що перешкоджають їй реалізувати своє право на проживання у спірному будинку.

Право позивачки на довічне користування спірним будинком встановлене заповітом від 17 серпня 2012 року і підтверджене відповідним записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.8-10).

У позові ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_1 не визнає її права на проживання у спірному будинку, проте, судячи зі змісту відзиву на позов (а.с.26-28), клопотання про закриття провадження (а.с.58а), намагань відповідачки укласти мирову угоду, відповідачка волю свого батька, висловлену у заповіті, визнає, не заперечує.

У справі відсутні будь-які об?єктивні докази про те, що відповідачкою вчинялися дії, направлені на скасування права позивачки на користування будинком.

Представник позивачки наполягає на тому, що показання позивачки, яка допитана судом першої інстанції як свідок і стверджувала про невизнання відповідачкою її права, визначеного заповітом, є достатнім доказом, проте таке твердження суперечить змісту ст.80 ЦПК України, оскільки у справі відсутні інші докази, які б давали підстави вважати доведеним факт невизнання відповідачкою права позивачки проживати у спірному будинку.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Учасниками справи визнається та підтверджується належними і допустимими доказами та обставина, що позивачка у серпні 2020 року придбала інше житло (а.с.30-31), де фактично проживає.

З наданих у справу актів (а.с.32-34) слідує, що позивачці були вручені ключі від спірного будинку, але вона з власної волі без примусу забрала свої речі і стала проживати у власному будинку.

Доказів ( належних, допустимих, достовірних і достатніх), які б підтверджували факт (и) вчинення перешкод позивачці у користуванні будинком, суду не надано.

У підсумку слід визнати, що обставини, на які посилається позивачка в обгрунтування заявлених вимог, не підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

Аналіз наданих у справу доказів, а також пояснень сторін та їхніх представників, свідчить про те, що між сторонами існує непорозуміння, невизначеність з питання визначення порядку користування спірним будинком і несення витрат з його утримання, оскільки позивачка розуміє надане їй заповітом право на проживання у спірному будинку як право одноосібно користуватися усім будинком без будь-яких обов?язків.

З наведених мотивів рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове по суті заявлених вимог, а саме про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 травня 2024 року скасувати, ухваливши нове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_2 відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання права довічного проживання в успадкованому житловому будинку та вселення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 08 січня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М.Триголов