КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3776/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новодарницьке» на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року у справі за заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новодарницьке» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Новодарницьке» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 7 920,18 грн, інфляційних втрат у розмірі 809,25 грн, 3 % річних у розмірі 420,03 грн, а також понесених судових витрат у розмірі 9 302,80 грн, з яких: 302,80 грн - витрати по сплаті судового збору, 9 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року у видачі судового наказу відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник в особі представника - адвоката Бойка Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до вимог Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 02 вересня 2020 року (справа № 906/884/19), у відносинах між ОСББ та власником квартири в будинку, який обслуговується цим ОСББ, укладання договорів не є обов`язковим, оскільки їх права та обов`язки встановлюються Статутом ОСББ та рішеннями його Загальних зборів.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 754/14098/16-ц дійшов висновку, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції необґрунтовано зазначив, що між сторонами має бути обов`язково укладений договір про надання послуг, оскільки відносини між ОСББ та його учасниками не зобов`язують його укладення.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який був долучений до заяви про видачу судового наказу, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , в якому створено ОСББ «Новодарницьке», тому вона зобов`язана здійснювати платежі та внески (незалежно від членства в об`єднанні) за наявності підтверджених витрат на управління, утримання збереження будинку, а відсутність відповідного договору між споживачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні з боржниці заборгованості з їх оплати.

Отже, на думку заявника, помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у зв`язку з тим, що вона не зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Щодо посилання суду на те, що заявником не надані відомості щодо року народження боржниці, що позбавляє можливості ідентифікувати її особу та достовірно встановити її зареєстроване місце проживання, то вони також є безпідставними, адже у заявника відсутні такі персональні дані ОСОБА_1 , натомість ним було зазначено її реєстраційний номер облікової картки платника податків, що є достатніми відомостями для ідентифікації особи боржниці.

Відзив боржниці на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням пункту 3 частини третьої статті 163 ЦПК України, оскільки до неї не додана копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Також суд вказав, що відповідно до отриманої інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , однак, враховуючи, що заявником не надані відомості щодо року народження боржниці, суд не має можливості ідентифікувати її особу та достовірно встановити її зареєстроване місце проживання, що відповідно до частини дев`ятої статті 165 ЦПК України є окремою підставою для відмови у видачі судового наказу.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно із частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок розгляду справ в порядку наказаного провадження регламентовано в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Частиною першою статті 161 ЦПК України визначено випадки, у яких може бути видано судовий наказ, зокрема передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо:

3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

7) заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною третьою статті 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

У частині першій статті 165 ЦПК України наведений вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, однією з яких є подання заяви з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу (пункт 1).

Аналіз зазначених процесуальних норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язок заявника, визначений пунктом 3 частини третьої статті 163 ЦПК України, а саме надати копію договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, кореспондується з пунктом 7 частини першої статті 161 ЦПК України, яким визначено право звертатись із заявою про видачу судового наказу на підставі такого договору.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, заявник просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання електричної і теплової енергії (місць загального користування) до багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , в якому квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 на праві власності, тобто вимогу, визначену пунктом 3 частини першої статті 161 ЦПК України.

Зі змісту заяви про видачу судового наказу вбачається, що ОСББ «Новодарницьке» не заявляло вимоги, передбаченої пунктом 7 частини першої статті 161 ЦПК України.

Отже, заява ОСББ «Новодарницьке» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги подана у відповідності до пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України, а відтак обов`язок подання копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, не розповсюджується на вказану заяву.

Колегія суддів зауважує, що наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги можливо встановити на підставі інших доказів та за відсутності відповідного договору, що узгоджується із пунктом 4 частини третьої статті 163 ЦПК України щодо можливості подачі інших документів або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

У постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблені правові висновки про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

З огляду на викладене відсутність копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким не було заявлено будь-яких вимог, не може бути підставою до відмови у видачі судового наказу за заявою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав ненадання ОСББ «Новодарницьке» копії договору, укладеного в письмовій формі.

Також необґрунтованим є висновок районного суду про відмову у видачі судового наказу з підстав того, що заявником не надані відомості щодо року народження боржниці, що не дає можливості ідентифікувати її особу та достовірно встановити її зареєстроване місце проживання.

Відповідно до частин першої, другої статті 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

За змістом частин п`ятої - сьомої статті 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу (частина дев`ятастатті 165 ЦПК України).

Тобто, підставою для відмови судом у видачі судового наказу на підставі частини дев`ятої цієї статті є отримання судом витребуваної інформації та неможливість встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника.

Колегія суддів виходить із того, що наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи - боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСББ «Новодарницьке» у заяві про видачу судового наказу вказало, що боржниця ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 , а також зазначило її реєстраційний номер облікової картки платника податків.

На виконання вимог частини п`ятої статті 165 ЦПК України суд першої інстанції здійснив запит до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА в м. Києві та 14 жовтня 2024 року отримав інформацію про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, відповідно до якої місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване/задеклароване за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції за наявності належних доказів щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання (перебування) боржниці дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі частини дев'ятої статті 165 ЦПК України.

При цьому колегія суддів відмічає, що як квартира боржниці, за якою згідно доводів заявника виникла заборгованість по оплаті вказаних вище житлово-комунальних послуг, так і зареєстроване місце проживання боржниці знаходиться в межах територіальної юрисдикції Дарницького районного суду м. Києва.

Якщо ж у суду першої інстанції на підставі зазначених заявником і отриманих ним відомостей виникли сумніви в ідентифікації особи боржниці, то він не був позбавлений можливості скористатися даними Єдиного державного демографічного реєстру та з`ясувати необхідну йому інформацію, у тому числі щодо року народження ОСОБА_1 , а не перекладати відповідний обов`язок на ОСББ «Новодарницьке».

Судові процедури повинні бути справедливими, тому суди мають гарантувати сторонам розгляд справ належним складом суду за встановленою підсудністю, не допускаючи порушення їх конституційних прав в доступі до правосуддя.

Вищезазначене в сукупності залишилось поза увагою суду першої інстанції, а тому його висновок про відмову у видачі судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої та частини дев`ятої статті 165 ЦПК України, є помилковим і таким, що не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заявника заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у видачі судового наказу є помилковим та не відповідає нормам діючого процесуального законодавства, тому у відповідності до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду про передачу справи для продовження розгляду не стосується вирішення по суті питання про видачу судового наказу і не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новодарницьке» задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній