КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/22038/23

11 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Машкевич К.В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Хоменка Вадима Валерійовича, заінтересована особа: ТОВ «Теплопостачсервіс»,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка Вадима Валерійовича, заінтересована особа: ТОВ «Теплопостачсервіс».

Вимоги скарги обґрунтовав тим, що 21 березня 2025 року з мобільного застосунку Дія та Автоматизованої системи виконавчих проваджень він дізнався про відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_1 та НОМЕР_2 приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Хоменко В.В.

Зі змісту постанов вбачається, що 21 березня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Хоменко В.В. відкриті вказані виконавчі провадження на виконання рішення Голосіївського районного суду м.Києва у справі № 752/22038 про стягнення з нього на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 32 828,14 грн, інфляційних втрат в сумі 247, 66 грн, 3% річних у сумі 61, 86 грн та 2 684,00 грн судового збору. Постановою від 21 березня 2025 року вказані провадження були об?єднані у зведене виконавче провадження НОМЕР_3.

Зазначав, що він не проживає та не зареєстрований у м.Києві, не має рухомого чи нерухомого майна на території виконавчого округу м.Києва.

Вважав, що приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Хоменко В.В. при винесенні постанови про відкриття виконавчих проваджень вказав недостовірну адресу його місця проживання: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що приватний виконавець порушив вимоги статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки прийняв до виконання виконавчий документ за відсутності доказів того, що в межах території виконавчого округу міста Києва наявне майно, що належить боржнику, а також не врахував, що боржник за виконавчим документом не проживає (не перебуває) в місті Києві, заявник (боржник) ОСОБА_1 просив суд:

визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Хоменка В.В. про відкриття виконавчих проваджень ВП НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від 15 квітня 2025 року, відмінити дію усіх рішень, ухвалених виконавцем у цих провадженнях, а вказані провадження та зведене виконавче провадження ВП НОМЕР_3 закрити;

відшкодувати всі платежі, включаючи сплачені комісії на рахунок платника.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Хоменка Вадима Валерійовича відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, заявник (боржник) ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу, з урахуванням усіх наявних у справі матеріалів.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що судове рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які заявник посилався в обгрунтування скарги на дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Хоменка Вадима Валерійовича.

Зазначає, що у порушення вимог ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем були відкриті виконавчі провадження стосовно особи, яка не проживає та не зареєстрована у м.Києві, не має рухомого чи нерухомого майна на території виконавчого округу м.Києва.

Вважає, що приватний виконавець для того, щоб мати можливість відкрити виконавчі провадження, свідомо вказав недостовірні відомості про його, ОСОБА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання суду першої інстанції на те, що місце реєстрації боржника за вказаною адресою підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м.Києва, дана адреса зазначена судом у виконавчому листі, виданому 28 лютого 2025 року, та у інформації ДМС, вважає безпідставним, оскільки виконавчий лист не є документом, який підтверджує місце проживання особи. Жодних довідок від ДМС щодо реєстрації його місця проживання за адресою АДРЕСА_1 на момент відкриття проваджень також не надано.

Натомість, ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» обмежує право приватнрго виконавця по відкриттю проваджень за межами території його виконавчого округу, а отже, передбачає перевірку базових фактів про проживання чи реєстрацію особи на території округу або наявності там його власності. Саме для цього,відповідно до п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець має право «одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі, конфіденційну».

Тоді як приватний виконавець цим правом не скористався та достовірну інформацію про місце проживання боржника перед відкриттям провадження не зібрав.

Посилаючись на обставини, встановлені у рішенні №752/22038/23 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції проігнорував докази, що містяться в матеріалах цієї цивільної справи, а саме:

витяг з реєстру територіальної громади від 01.08.2024рокув якому вказано, що він, ОСОБА_1 , починаючи з 01.08.2024 року не є зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

витяг з державного реєстру речових прав від 04.06.2024, в якому вказано, що власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з 04.06.2024 року, на підставі договору дарування є ОСОБА_3 ;

офіційне підтвердження реєстрації (Amtliche Meldebestatigung fur die Anmeldung), німецькою мовою, що підтверджує згадане раніше місце реєстрації у Німеччині з 06.04.2022.

Крім того, у оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції посилається на заперечення приватного виконавця Хоменка В.В., однак, такий документ відсутній у матеріалах справи. Ні приватний виконавець Хоменко В.В., ні суд, у порушення вимог ЦПК України, не надіслали йому цей документ для ознайомлення. Вважає, що суддя Машкевич К.В. свідомо не залучила цей документ до матеріалів справи, щоб обмежити його можливості по підготовці до розгляду справи у судовому засіданні.

Звертає увагу на те, що посилання суду першої інстанції у рішенні на постанову Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі № 372/3539/23 не має жодного стосунку до предмету скарги, що розглядалася.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду, приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, скаржник ОСОБА_1 повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.

Приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Хоменко Вадим Валерійович та представник заінтересованої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю « Теплопостачсервіс» в судове засідання не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення скаржника ОСОБА_1 , обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 02 серпня 2024 року у справі № 752/22038/23 задоволено позов ТОВ «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані в квартирі АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , як власника вказаної квартири, на користь ТОВ «Теплопстачсервіс» 32 828,14 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги, 247,66 грн інфляційних втрат, 61,86 грн трьох процентів річних та судовий збір в розмірі 2684 грн.

28 лютого 2025 року по справі № 752/22038/23 Голосіївським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист, в якому зазначено адресу постійного або останнього місця проживання боржника - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

За заявою стягувача ТОВ «Теплопстачсервіс» від 20 березня 2025 року виконачий документ був прийнятий на виконання приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Хоменко В.В.

Постановами приватного виконавця Хоменка В.В. від 21 березня 2025 року були відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 про стягнення заборгованості, основної винагороди приватного виконавця, про розміру мінімальних витрат виконавчого провадження.

Постановою від 21 березня 2025 року об`єднано виконавчі провадження №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у зведене виконавче провадження № 77590609.

В цей же день приватним виконавцем Хоменко В.В. була винесена постанова про арешт коштів боржника, а 15 квітня 2025 року про розшук майна боржника.

Постановами приватного виконавця Хоменка В.В. від 28 квітня 2025 року виконавчі провадження були закінчені у зв`язку з виконанням рішення суду боржником та сплатою ним винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Хоменка Вадима Валерійовича, заінтересована особа: ТОВ «Теплопостачсервіс», суд першої інстанції посилався на те, що вимоги територіальної діяльності при відкритті виконавчого провадження приватним виконавцем Хоменко В.В. при виконанні рішення суду по справі № 752/22038/23 не порушено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року відповідає.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно вимог частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Аналогічна норма міститься у частині першій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Порядок вчинення виконавчих дій приватним виконавцем регламентований Законом України «Про виконавче провадження».

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Згідно частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцем знаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Як встановлено судом, 28 лютого 2025 року у справі № 752/22038/23 Голосіївським районним судуом м.Києва було видано виконавчий лист на виконання рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 02 серпня 2024 року, яким було задоволено позов ТОВ «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані в квартирі АДРЕСА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 , як власника вказаної квартири, на користь ТОВ «Теплопстачсервіс» 32 828,14 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги, 247,66 грн інфляційних втрат, 61,86 грн трьох процентів річних та судовий збір в розмірі 2684 грн.

28 лютого 2025 року у справі № 752/22038/23 Голосіївським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист, в якому зазначено адресу постійного або останнього місця проживання боржника - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Отже, у виконавчому листісудом зазначено місце проживання боржника - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , який є дзеркальним відображенням резолютивної частини рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 02 серпня 2024 року у справі № 752/22038/23.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частина 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавець, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа, виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

Скаржником не заперечується, що рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 02 серпня 2024 року, на підставі якого виданий виконавчий лист від 28 лютого 2025 року № 752/22038/23, набрало законної сили і на час пред`явлення виконавчого листа до виконання не скасовано, виконавчий лист не визнаний судом таким, що не підлягає виконанню.

Інші обставини, перелік яких наведено у частині 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», для повернення виконавчого документу стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, відсутні, а тому суд першої ін станції прийшов до вірного висновку про те, що приватний виконавець Хоменко В.В. не мав правових підстав для повернення виконавчого документа стягувачу.

Та обставина, що боржник, на час пред?явленнявиконавчого листа до виконання, не проживав за останнім місцем проживання: АДРЕСА_1 , не є підставою для не прийняття виконавчого листа до виконання та повернення його стягувачу на стадії вирішення приватним виконавцем питання про відкриття виконавчого провадження, так як це не передбачено нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тлумачення цих норм дозволяє дійти висновку про те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У пунктах 68, 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця...»

З наданих суду доказів достовірно встановлено, що виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, основної винагороди приватного виконавця, розміру мінімальних витрат виконавчого провадження були відкриті приватним виконавцем виконавчого округу м.Київ Хоменко В.В. на підставі виконавчих листів, виданих на виконання рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 02 серпня 2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» заборгованість за житлово-комунальні послуги, надані в належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_2 за період з жовтня 2020 року по вересень 2023 року у розмірі 32828,14 грн.

У вказаному рішенні суду та у виданих на його виконання виконавчих листах судом зазначена адреса місця проживання боржника ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Постановами приватного виконавця Хоменка В.В. від 28 квітня 2025 року виконавчі вказані провадження були закінчені у зв`язку з виконанням рішення суду боржником та сплатою ним винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що у порушення вимог ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було відкриті виконавчі провадження стосовно особи, яка не проживає та не зареєстрована у м.Києві, не має рухомого чи нерухомого майна на території виконавчого округу м. Києва, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки відсутність боржника та його майна за адресою вказаною у виконавчому документі, не є підставою для не прийняття виконавчого листа до виконання та повернення його стягувачу на стадії вирішення приватним виконавцем питання про відкриття виконавчого провадження, так як це не передбачено нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання судового рішення, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Згідно з практикою ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання завдання шкоди одній із сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував докази, що містяться в матеріалах цієї цивільної справи справи, а саме: витяг з Реєстру територіальної громади від 01.08.2024року, в якому вказано, що ОСОБА_1 , починаючи з 01.08.2024 року не зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ; витяг з Державного реєстру речових прав від 04.06.2024, в якому вказано, що власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з 04.06.2024 року, на підставі договору дарування є ОСОБА_3 ; офіційне підтвердження реєстрації (Amtliche Meldebestatigung fur die Anmeldung), німецькою мовою, що підтверджує згадане раніше місце реєстрації ОСОБА_1 у Німеччині з 06.04.2022 року, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані документи не надавалися ОСОБА_1 до скарги на дії приватного виконавця від 14.04.2025, а тому суд першої інтанції не міг їх дослідити та надати їм правову оцінку.

З огляду на вимоги ч.3 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не може прийняти долучені скаржником до апеляційної скарги вказані нові докази.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті доводів скарги на дії приватного виконавця та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: