Головуючий у суді першої інстанції Д. О. Мальцев
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

17 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи

Фінанс»

відповідач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»

відповідач Акціонерне товариство «ОКСІ Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Д. О. Мальцева, в примішенні Шевченківського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Діджи Фінанс», АТ«Райффайзен Банк», АТ «ОКСІ Банк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. про визнання недійсним договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, в якому просила суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/9967/74/60169 від 04.09.2007, укладений 24 грудня 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк». Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 04.09.2007, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» 24 грудня 2020 року, та посвідчений приватнм нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. реєстровий №1502. Визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за кредитним договором №014/9967/74/60169 від 04.09.2007р., укладений 24 грудня 2020 р. між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» та Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 04.09.2007 р., укладений між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс», 24 грудня 2020 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. реєстровий №1507. Стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим що, 04 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») (надалі відповідач-2) та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/9967/74/60169.

Згідно п.п. 1.1 - 1.4. кредитного договору кредитор надавав позичальнику грошові коши в сумі 91 350,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13% річних з кінцевим терміном повернення до 03 вересня 2027 року. Згідно з п. 2.1. кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі: купівлю квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, позивачу стало відомо що, 24 грудня 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги предметом якого було відступлення первісним кредитором новому кредитору за плату належні йому права вимоги за кредитним договором №014/9967/74/60169 від 04.09.2007. та Договором поруки №21777/9967/322904 від 04.09.2007 р., а також було укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки предметом якого є передача Новому іпотекодержателю всі права вимоги за Договором іпотеки б/н від 04.09.2007 р., укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., реєстровий №3846, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .Договір посвідчено 24.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., реєстровий №1502.

Того ж дня, 24.12.2020 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено Договір відступлення права вимоги предметом якого було відступлення Первісним кредитором Новому кредитору за плату належні йому права вимоги за кредитним договором №014/9967/74/60169 від 04.09.2007 та Договором поруки №21777/9967/322904 від 04.09.2007, а також було укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки предметом якого є передача Новому іпотекодержателю всі права вимоги за Договором іпотеки б/н від 04.09.2007, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., реєстровий №3846, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . Договір посвідчено 24.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., реєстровий №1507.

15 липня 2021 року, квартира АДРЕСА_2 ., яка є предметом іпотеки була відчужена ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Позика», на підставі ст.ст. 36, 38 ЗУ «Про іпотеку», шляхом укладення договору купівлі продажу.

Позивач вважає, що під час укладення оспорюваних договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором та за іпотечними договорами від 24.12.2020 року відповідачі не дотримались вимог частини третьої статті 512 ЦК України та ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також п. 8.4 договору про відступлення прав вимоги, укладених 24.12.2020 р., між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк», а також між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс», що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визначення правочину недійсним. Підпункт 3 пункту 1 ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містить фактично повну заборону, на час дії закону щодо як продажу та і будь-якої передачі (без жодних виключень) заборгованості або боргу, визначеного у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Крім того, п.8.4. договорів про відступлення прав вимоги, укладених 24.12.2020 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк», а також між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» прямо визначає, що «права та обов`язки за Договором виконуються сторонами виключного особисто і сторони не вправі доручати/передавати виконання своїх зобов`язань за Договором або відсупати права за ним третім особам без письмово згоди другої Сторони.».

Таким чином, у зв`язку з неправомірними діями відповідачів, позивач фактично позбавлена нерухомого майна, яка є її власністю, у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Діджи Фінанс», АТ «Райффайзен Банк», АТ «ОКСІ Банк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. про визнання недійсним договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач вважає, що під час укладення оспорюваних договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором від 24.12.2020 відповідачі не дотрималися вимог частини третьої статті 512 ЦК України та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також п. 8.4. договорів про відступлення прав вимоги, укладених 24.12.2020 р. між АТ «Райффайзен банк аваль» та АТ Оксі Банк», а також між АТ «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Підпункт 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містить фактично повну заборону, на час дії закону, щодо як продажу так і будь-якої передачі (без жодних виключень) заборгованості або боргу, визначеного у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Крім того, п. 8.4. договорів про відступлення прав вимоги, укладених 24.12.2020 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ Оксі Банк», а також між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» прямо визначає, що «права та обов`язки за Договором виконуються Сторонами виключно особисто і Сторони не вправі доручати/передавати виконання своїх обов`язків за Договором або відступати права за ним третім особам без письмової згоди другої Сторони.»

Таким чином, у зв`язку з неправомірними діями відповідачів, позивач фактично була позбавлена нерухомого майна, яке є ї власністю.

Квартира АДРЕСА_2 виступає як забезпечення зобов`язань позивача як позичальника за споживчим кредитом, наданим їй банком України в іноземній валюті. Кредит позивачці був наданий на придбання житла, відтак він є споживчим. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 становить 32,2 кв.м., тобто не перевищує 140 кв.м і використовується з 2007 року як місце постійного проживання позичальника та іпотекодавця, іншого житла на праві власності у неї немає. Відтак, оспорювані договори відступлення права вимоги укладені з порушенням п.п.3 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Законодавством встановлено неможливість заміни кредитора, у зобовязанні, якщо це встановлено договором або законом. Як вбачається з договорів про відступлення права вимоги, укладених 24 грудня 2020 року сторони не мають права доручати/передавати виконання своїх обов`язків за договором або відступати права за ним третім особам без письмової згоди другої сторони. Оскільки договором про відступлення права вимоги укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) та АТ «Оксі Банк» (новий кредитор), передбачено право наступного відступлення третій особі виключно за наявності письмової згоди другої сторони та за відсутності такої згоди, то АТ «Оксі Банк» не мало права (дозволу) відступити своє право грошової вимоги до боржника на користь ТОВ «Діджи Фінанс», що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст.203 ч.1-2, 215, 227 ч.1 ЦК України.

ОСОБА_1 вважає, що її права оскаржуваними договорами відступлення права вимоги були порушені крім зазначеного вище ще і тим, що їх умови містять положення про недійсну - завищену загальну суму права вимоги, яка була нарахована АТ «Райффайзен Банк»за невизначений період. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року позов АТ «Райффайзен Банк» було задоволено та стягнуто з позивача та поручителя заборгованість за кредитним договором в сумі 1 063 422,55 грн. При цьому, відповідно до оспорюваних договорів АТ «Райффайзен Банк»передав грошову вимогу до позивача в сумі 223 741,48 дол.США та 1 396 494,64 грн., що значно перевищує розмір заборгованості Позивача за кредитним договором, встановлений рішенням суду від 16.11.2011.

Отже, апелянт вважає, що судом було зроблено хибні висновки, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджуються на спірні правовідносини, а наявні у справі докази не були досліджені судом належним чином.

АТ «Райффайзен Банк» через представника Дьоміну Н.Ю. подано до суду відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що кредитним договором та договором іпотеки не встановлено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений. Отже, позивач всупереч положенням ст.ст. 4, 12, 81 ЦК України не обґрунтувала, яким чином договори відступлення права вимоги, які були укладені між АТ Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» порушують її суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси.

Зауважує, що на момент відступлення права вимоги позивач ОСОБА_1 не була зареєстрована та не використовувала як місце постійного проживання квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому кредит не підпадає під дію Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті».

ТОВ «Діджи Фінанс» через представника Казанак М.В. подано до суду відзив на апеляційну скаргу позивача. Із апеляційною скаргою ТОВ «Діджи Фінанс» не погоджується, вважає її безпідставною, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року таким, що ухвалено з дотриманням принципам законності, обґрунтованості та верховенству права. На думку відповідача посилання позивача на неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» теж не свідчить про порушення прав позивача, укладенням договору відступлення права вимоги, оскільки положення даного закону застосовуються у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Відповідач АТ «ОКСІ Банк», приватний нотаріус Черленюх Л.В. правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Лазарєва О.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити із викладених у ній підстав. Просила рішення Шевченківськго районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

Представник відповідача АТ «Райффайзен Банк» - адвокат Дьоміна Н.Ю., яка брала участь у розгляді справи в режимі ВКЗ, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечила, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Представники ТОВ «Діджи Фінанс», АТ «ОКСІ банк» у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи відповідачі повідомлялись у відповідності до вимог закону, будь-яких заяв від них до суду апеляційної інстанції не находило.

Враховуючи те, що відповідачі повідомлялися про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідачів оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представинка ОСОБА_1 - адвоката Лазарєвої О.В., пояснення представника відповідача АТ «Райффайзен Банк» - адвоката Дьоміної Н.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відмовляючи у задоволенні позову судом зазначено, що позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів недійсності Договору відступлення права вимоги за кредитним договором №014/9967/74/60169 від 04.09.2007р., укладеного 24 грудня 2020 р. між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк», договору відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 04.09.2007 р., укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» 24 грудня 2020 р., та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., реєстровий №1502, договорів відступлення права вимоги за кредитним договором №014/9967/74/60169 від 04.09.2007р., укладених 24 грудня 2020 р. між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» та Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 04.09.2007 р., укладеного між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс», 24 грудня 2020 р. та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., реєстровий №1507.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що оспорювані договори були укладені з порушенням норм чинного законодавства, не знайшли свого підтвердження наявними у матеріалах справи доказами, а відтак, відсутні підстави і для визнання вказаних договорів недійсними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 014/9967/74/60169.

Згідно п.п. 1.1-1.4. кредитного договору кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 91 350,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних з кінцевим терміном повернення до 03 вересня 2027 року.

Згідно п. 2.1. кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі: купівлю квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 5.1. кредитного договору встановлюється обов`язок позичальника щомісячно до дати, встановленої у графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахунком, у розмірі виплат, встановлених у графіку.

Таким чином, в кредитному договорі сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки щомісячного виконання зобов`язань по сплаті кредиту позичальником.

Згідно п. 6.5. кредитного договору банк мав право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих проценті за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. У випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за договором, в т.ч. у випадку невиконання позичальником зобов`язань з дострокового погашення заборгованості відповідно до умов договору, кредитор має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника власним вибором звернути стягнення на предмет іпотеки будь- яким способом, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, або одержати відшкодування з майна позичальника.

Одночасно з укладенням кредитного договору, з метою забезпечення виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань між позивачем та відповідачем 2 було укладено Договір іпотеки б/н від 04.09.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., реєстровий № 3846, предметом якого стала однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 32,2 кв. м.

В січні 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до позивача та поручителя - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з порушенням позичальником графіку погашення кредиту.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року позов кредитора було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 1 063 422,55 грн., з яких: заборгованість за кредитом склала 93 771,78 доларів США, заборгованість за відсотками - 17 328,79 доларів США, пеня - 2 293,01 доларів США, пеня за прострочення відсотків - 19 972,68 доларів США.

24 грудня 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) та АТ «Оксі Банк» (новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги предметом якого було відступлення Первісним кредитором Новому кредитору за плату належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/9967/74/60169 від 04.09.2007 та договором поруки №21777/9967/322904 від 04.09.2007. При цьому, відповідно до договору відступлення права вимоги (розділ 1) під «правом вимоги» розуміється право грошової вимоги Первісного кредитора до Боржника за Кредитним договором щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених кредитним договором. Розрахунок заборгованості станом на дату укладення Договору міститься в додатку 1 до Договору і становить: 1) заборгованість за кредитом - 61040,41 дол.США, що еквівалентно 1 736 910,97 грн.; 2) заборгованість по процентах - 298,59 дол.США, що еквівалентно 8 496,41 грн.; 3) прострочена заборгованість за кредитом - 32 365,24 дол.США, що еквівалентно 920 956,14 грн.; 4) прострочена заборгованість по процентах - 130 037,24 дол.США, що еквівалентно 3 700 222,67 грн.; 5) пеня - 1 396 494,64 грн. Загалом - 223 741,48 дол.США та 1 396 494,64 грн. Згідно п. 3.1. вартість Прав вимоги за зазначеним вище договором становить 300 000,00 грн., без ПДВ, які мають бути сплачені Новим кредитором на рахунок Первісного кредитора в дату укладення Договору відступлення права вимоги.

24.12.2020 року між між АТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) та АТ «Оксі Банк» (новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки предметом якого є передача Новому іпотекодержателю (Новому кредитору) всіх прав вимоги за Договором іпотеки б/н від 04/09/2007 р., укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., реєстровий № 3846, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . Договір посвідчено 24.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., реєстровий № 1502.

В ту саму дату - 24.12.2020 між АТ «Оксі Банк» (Первісний кредитор) та ТОВ «Діджи Фінанс» (Новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги предметом якого було відступлення первісним кредитором новому кредитору за плату належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/9967/74/60169 від 04/09/2007 р. та договором поруки №21777/9967/322904 від 04/09/2007 р. При цьому, відповідно до договору відступлення права вимоги (розділ 1) під «правом вимоги» розуміється право грошової вимоги Первісного кредитора до Боржника за Кредитним договором щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених кредитним договором. Розрахунок заборгованості станом на дату укладення Договору міститься в додатку 1 до Договору і становить: 1) заборгованість за кредитом - 61040,41 дол.США, що еквівалентно 1 736 910,97 грн.; 2) заборгованість по процентах - 298,59 дол.США, що еквівалентно 8 496,41 грн.; 3) прострочена заборгованість за кредитом - 32 365,24 дол.США, що еквівалентно 920 956,14 грн.; 4) прострочена заборгованість по процентах - 130 037,24 дол.США, що еквівалентно 3 700 222,67 грн.; 5) пеня - 1 396 494,64 грн. Загалом - 223 741,48 дол.США та 1 396 494,64 грн. Згідно п. 3.1. вартість Прав вимоги за зазначеним вище договором становить 302 000,00 грн., без ПДВ, які мають бути сплачені Новим кредитором на рахунок Первісного кредитора в дату укладення Договору відступлення права вимоги.

24.12.2020 між між АТ «Оксі Банк» (Первісний кредитор) та ТОВ «Діджи Фінанс» (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки предметом якого є передача новому іпотекодержателю (Новому кредитору) всіх прав вимоги за Договором іпотеки б/н від 04/09/2007 р., укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., реєстровий № 3846, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . Договір посвідчено 24/1/2020 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., реєстровий № 1507.

Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (державну реєстрацію іпотеки) за новим Іпотекодержателем - ТОВ «Діджи Фінанс» від 24 грудня 2020 року, індексний № 55934437 було зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. 24 грудня 2020 року, індексний № 55934437, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, індексний № витягу 238809656 від 24/12/2020.

В подальшому, квартира АДРЕСА_2 ., яка була предметом іпотеки була відчужена 15 липня 2021 року ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Позика», на підставі ст. ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення договору купівлі- продажу.

Звернувшись з апеляційною скаргою апелянт зазначає, що під час укладення вищевказаних договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором та за іпотечними договорами відповідачі діяли неправомірно, та вказані дії призвели до того, що ОСОБА_1 фактично позбавлена нерухомого майна, яка є її власністю.

З таким твердженням апелянта колегія суддів не погоджується та зазначає наступне.

Цивільний кодекс України встановлює загальний порядок та формує конструкцію взаємовідносин між сторонами під час укладення договору. Крім того, законодавством України визначений вичерпний перелік підстав, у зв`язку з чим правочин може бути визнано недійсним або який є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Уступка права вимоги здійснюється на підставі двостороннього правочину (договору), сторонами якого є первісний кредитор, який передає права, та новий кредитор, якому передаються права.

ЦК України не встановлює окремого переліку істотних умов для договору про відступлення права вимоги. Тому під час укладення вказаного договору необхідно керуватись загальними положеннями цивільного та господарського законодавства щодо істотних умов договору, а також спеціальним правовим регулюванням, яке буде застосовуватись до конкретного договору відступлення права вимоги, що залежить від умов оплати за права.

Особливості уступки права вимоги викладені у ст.ст. 512-519 ЦК України. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №910/7320/17, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі - продажу.

А тому, якщо новий кредитор передає первісному кредитору грошові кошти за передані права, то договір про відступлення права вимоги буде регулюватися як ст.ст.512 - 519 ЦК України, так і відповідними положеннями про договір купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язані внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові.

Зі змісту ст. ст. 512, 513 ЦК України слідує, що заміна кредитора у зобов`язані здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються.

У відповідності зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 8.6. Кредитного договору, Кредитором та Позичальником погоджено, що з укладенням Договору Позичальник надає згоду на те, що Кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов`язання по цьому Договору, а також за договорами, пов`язаними із забезпеченням виконання зобов`язань за цим Договором, третій особі без додаткового отримання згоди Позичальника.

Відповідно до п. 9.6. Договору іпотеки, Іпотекодержателем та Іпотекодавцем погоджено, що відступлення прав за цим Договором здійснюється Іпотекодержателем без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за Кредитним договором.

Таким чином оскільки права вимоги відносяться до майна та є об`єктом права власності кредитора згідно ст. 190 ЦК України, вони можуть відчужуватися кредитором.

Отже, 24.12.2020 року АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк», керуючись ст. ст. 512-519, ч. 3 ст. 656 ЦК України, уклали Договір відступлення права вимоги.

Відповідно до умов договору відступлення права вимоги від 24.12.2020 та у відповідності до положень ст. 512 ЦК України, 24.12.2020 року АТ «Оксі Банк» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_1 , яка є позичальником за Кредитним договором № 014/9967/74/60169 від 04.09.2007 року.

Також, 24.12.2020 між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 32,2 кв.м.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що кредитним договором та договором іпотеки не встановлено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений.

Отже, вищезазначені договори були укладені згідно до норм чинного законодавства України.

Таким чином, вбачається, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а тому вищезазначені договори є укладеними, дійсними та законними.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Верховний Суд з цього приводу у Постанові від 05.04.2018 року у справі № 405/20/15-ц зазначив: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано».

Сторонами під час укладення спірного договору відступлення права вимоги були дотримані всі аспекти, встановлені цивільним та господарським законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. Також, первісним кредитором у зобов`язанні були передані документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для виконання боржником своїх зобов`язань.

Коли заміна кредитора не допускається, то кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Законні заборони встановлені у ст. 515 ЦК України, відповідно до якої заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15.

Згідно ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних нею правочинів, то вона має довести факт порушення її прав і законних інтересів даними договорами.

Отже, ОСОБА_1 не обґрунтувала, яким чином договори відступлення права вимоги, які були укладені між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» порушують її права та охоронювані законом інтереси.

Відповідно до ст. 203 ЦК України оспорювані договори відступлення права вимоги були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов`язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладені правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом, вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та постановах Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 926/1172/18, від 28.01 2020 року у справі № 924/1208/18 вбачається, що особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину.

Апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, щодо відсутності можливості заміни кредитора у зобов`язанні, що виникає з кредитного договору, договору іпотеки, таких доказів не долучено апелянтом і до апеляційної скарги.

Отже, перехід прав кредитора за кредитним договором за оспорюваними договорами відбулося на умовах кредитного договору, тобто виключно на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відтак, з урахуванням правової природи оспорюваного договору (відступлення права вимоги) та відповідно до змісту ст. ст. 512, 514, 518 ЦК України, ОСОБА_1 як боржник не позбавлена права заперечувати вимоги нового кредитора у зобов`язанні та доводити дійсний розмір її заборгованості за кредитним договором (або доводити відсутність заборгованості).

Посилання апелянта на неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» теж не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , укладенням договору відступлення права вимоги, оскільки положення даного закону застосовуються у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Окрім того, згідно наявних відомостей з паспортних даних ОСОБА_1 , Кредитного договору, Договору іпотеки та Заяви-Анкети позичальника на отримання кредиту ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , таку адресу свого проживання апелянт зазначає також і у апеляційній скарзі.

Враховуючи викладене слід дійти до висновку, що згідно наданих ОСОБА_1 доказів вбачається та в повній мірі свідчить про фактичне постійне місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 , як на момент отримання кредиту так і на момент укладення договорів відступлення права вимоги і звернення стягнення на іпотечне майно.

Таким чином, на момент відступлення права вимоги позивач ОСОБА_1 не була зареєстрована та не використовувала як місце постійного проживання квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому кредит не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті».

Дана обставина підтверджується Довідкою про надання інформації Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.12.2019 року за вих. № 108-16873, копія якої міститься в матеріалах судової справи. (т. 1 а.с. 117). З копіі паспорту ОСОБА_1 також вбачається, що її зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .(т. 1 а.с. 27).

Окрім того, апеляційний суд зауважує, що укладення договорів відступлення права вимоги від 24.12.2020 не передбачає звернення стягнення на іпотечне майно, а є формою заміни кредитора/іпотекодержателя у зобов`язаннях.

Отже, норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» не можуть бути підставою для визнання оспорюваних позивачкою договорів недійсними.

Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, з огляду на вимоги п. 3 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено усі обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права при винесенні рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, про незаконність чи необґрунтованість рішення не свідчать, а тому відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати позивачки не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає її апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повну постанову складено 19 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна