Справа № 447/2599/24 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В. Р.
Провадження № 22-ц/811/3618/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Хоцяновича О.В.,

з участю: заявника ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Миколаївська міська рада Стрийського району Львівської області, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини,

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій просила: встановити факт постійного проживання її ( ОСОБА_1 ) на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем - своїм батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування заявлених вимог заявник покликалася на те, що вона є дочкою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 24.04.1965 року, актовий запис №56.

Відповідно до договору дарування від 09.12.2004 року, посвідченого Миколаївською державною нотаріальною конторою, нею набуто у власність будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6157957 від 10.01.2005 року.

У вказаному будинку вона була зареєстрована разом із своїм батьком з 09.07.2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак, фактично в ньому постійно проживала до дня смерті батька, оскільки батько був особою похилого віку і потребував постійного догляду і піклування.

Після смерті батька, ОСОБА_3 , залишилося спадкове майно, яке належало йому на праві власності, - дві земельні ділянки: одна земельна ділянка, площею 0,0999 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадаствовий номер: :01:009:0050, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №058144 від 23.06.2004 року, і друга земельна ділянка, площею 0,0189 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:009:0086, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №058145 від 23.06.2004 року.

За життя, батько склав заповіт від 28.05.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №506, відповідно до якого все своє майно заповів дочці - ОСОБА_1 , що стверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №56325478 від 28.05.2019 року.

Для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, заявник звернулася до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, однак, отримала відмову, оскільки на момент смерті батька вона не була зареєстрована разом із ним за вказаною адресою, тому нотаріус роз`яснила їй право на звернення до суду з такою заявою.

Зазначала, що факт її постійного місця проживання разом із батьком на момент його смерті підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 06.09.2024 року, складеним депутатом Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області М.Корецьким, на підставі свідчень сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Просила заяву задовольнити.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду оскаржила заявник ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що до спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно спільно проживали із спадкодавцем, встановлюється презумція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Апелянт зазначає, що на час відкриття спадщини постійно проживала разом із батьком, відтак, вважається такою, що прийняла спадщину.

Зазначає, що факт постійного проживання її з батьком на день його смерті знайшов цілковите відображення у судовому засіданні на підставі досліджених судом доказів, зокрема, акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 06.09.2024 року, складеного депутатом Миколаївської міської ради Стрийського району, у якому зазначено, що вона дійсно проживала з батьком з 2004 року до моменту його смерті, та цей факт підтверджено свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Наголошує, що батьком складено заповіт, згідно якого вона є єдиною спадкоємицею після його смерті, спадкову справу не відкрито за заявами жодних інших осіб, які би претендували на спадщину, таким чином у даній справі відсутній спір про право.

Вказує, що метою встановлення факту постійного проживання є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, відтак, такий породжує юридичні наслідки.

Вважає, що заява про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини підлягала задоволенню, оскільки дана вимога є законною, обгрунтованою та підтвердженою письмовими доказами, які в свою чергу є послідовними та логічними.

В судове засідання апеляційного суду 14.10.2025 року заінтересована особа не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у її відсутності.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 23.10.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони заявника в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст.1220 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК).

Згідно зі ст.1270 ЦК України, така заява повинна бути подана протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.2 ст.1272 ЦК).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявник обрала неправильний спосіб захисту порушеного права і що їй необхідно звернутись з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у зв`язку із пропуском нею строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Однак, з таким висновком суду не можна погодитись з урахуванням наступного.

Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядає суд, визначено у статті 315 ЦПК України.

Так, зокрема, частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 1 постанови №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 2 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

З точки зору закону, під спором про право в справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.

Процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року (справа №640/10329/16).

Звертаючись до суду із вказаною заявою, заявник зазначала, що встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини їй необхідно для реалізації свого права на спадщину за заповітом після смерті батька, при цьому, заявник вказувала на відсутність інших осіб, які б входили до кола спадкоємців за законом чи заповітом після смерті батька і заявляли свої права на спадщину, яка залишилась після нього.

За вимогами статті 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Частиною другою статті 294 ЦПК України передбачено, що з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

У частині третій статті 294 ЦПК України зазначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

З наданих суду письмових доказів, зокрема із свідоцтва про народження, виданого Миколаївською міською радою Львівської області 24.04.1965 року, встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_3 (а.с.11).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років, що стверджується свідоцтвом про смерть, виданим 14.11.2023 року Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.12).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 28.05.2019 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М., згідно з яким, усе своє майно заповів дочці - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13).

Останнім зареєстрованим місцем постійного проживання ОСОБА_3 на момент його смерті було: АДРЕСА_1 , що підтверджено відміткою в його паспорті (а.с.10) та, додатково, управлінням надання адміністративних послуг та державної реєстрації Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області у листі за вих. №592/01-04 від 18.04.2025 року (а.с.79).

Вказаний будинок на праві власності належить заявниці ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 09.12.2004 року, посвідченого Миколаївською держнотконторою та зареєстрованого в реєстрі за №3657 (а.с.15).

Після смерті батька, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва В.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, їй було відмовлено оскільки на момент смерті батька заявниця не була зареєстрована разом із ним (а.с.17).

Згідно з відміткою у паспорті ОСОБА_1 , її зареєстрованим місцем проживання на момент відкриття спадщини після смерті батька було: АДРЕСА_2 (а.с.7-8).

З наданих апеляційному суду письмових доказів встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 нотаріусом не заводилася (а.с.71-72).

Згідно з інформацією, наданою управлінням надання адміністративних послуг та державної реєстрації Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області у листі за вих. №592/01-04 від 18.04.2025 року (а.с.79), на момент смерті спадкодавця, за місцем його реєстрації було ще зареєстровано місце проживання наступних осіб: ОСОБА_1. , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є дочкою спадкодавця; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Отже, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою ОСОБА_3 , а відтак, відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, належить до спадкоємців першої черги за законом після смерті свого батька.

Разом з тим, ОСОБА_1 подала нотаріально посвідчену заяву, в якій вказала, що їй відомо про відкриття спадщини, яка залишилася після смерті її батька ОСОБА_3 , та про зміст заповіту на користь ОСОБА_1 , проте, на оформлення спадкових справ вона не претендує (а.с.78).

Отже, підстав для висновку про те що між заявницею та її рідною сестрою, яка є спадкоємцем першої черги за законом, існує спір про право, немає.

Таким чином, ураховуючи відсутність спору про право й те, що за положеннями ч.3 ст.1268 ЦК України, встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини має юридичне значення, оскільки за наслідками його встановлення спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини він не заявив про відмову від неї, колегія суддів доходить висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення заяви.

Той факт, що заявниця постійно проживала разом із своїм батьком на час відкриття спадщини після його смерті підтверджується, зокрема, актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 06.09.2024 року, складеного депутатом Миколаївської міської ради Стрийського району М. Корецьким на підставі свідчень сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у якому зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживала спільно зі своїм батьком з 2004 року до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20-21), окрім того, з 09.12.2004 року ОСОБА_1 є власником будинку, в якому був зареєстрований і проживав її батько.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що у шлюбі вона не перебуває, а тому проживала разом із батьком, якого доглядала до самої смерті.

На переконання колегії суддів усе вище наведене доводить факт постійного проживання заявниці разом із своїм батьком на час відкриття спадщини після його смерті, а неправильність висновків суду першої інстанції за результатами вирішення даної справи підтверджується постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року (справа №205/7626/21, провадження №61-8689св22), в якій Верховний Суд наголосив, що закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем; подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину і на час її відкриття не проживав постійно зі спадкодавцем; тож пропустити строк для прийняття спадщини може лише той спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем; якщо ж спадкоємець на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, тобто прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК, проте не може підтвердити цей факт нотаріусу, належним способом захисту прав спадкоємця в цьому разі є звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.315, 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1, 4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкодавцем - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 28 жовтня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич