ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 127/24431/23

провадження № 61-12891св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року у складі судді Антонюка В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 04 листопада 2005 року за поданням слідчого відділу Управління Служби безпеки України (далі - УСБУ) у Вінницькій області, заступник прокурора Вінницької області Сичук В. В. відносно нього порушив кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364 КК України, а 14 листопада 2005 року за ті ж самі дії - кримінальну справу за частиною другою статті 366 КК України, які об`єднані в одну кримінальну справу за № 610.

Зазначав, що 02 грудня 2005 року він був притягнутий до кримінальної відповідальності як обвинувачений і 02 грудня 2005 року на його майно накладено арешт та застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

06 травня 2006 року слідчий слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області Сич Р. М. склав обвинувальний висновок, який затвердив заступник прокурора Вінницької області Сичук В. В., а справа відносно нього була направлена на розгляд до Староміського районного суду міста Вінниці та з того часу перебувала в провадженні судів різних інстанцій, щодо нього ухвалювалися вироки, а після їх скасування справа неодноразово надсилалася на додаткове розслідування за правилами КПК України 1960 року.

Вказував, що 23 червня 2011 року постановою Вінницького районного суду Вінницької області справу направлено прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. 30 грудня 2011 року кримінальну справу в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364 КК України закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року, проте у цей же день 30 грудня 2011 року слідчий відділ УСБУ у Вінницькій області за тими ж подіями порушив кримінальну справу за частиною третьою статті 365 КК України. Справа об`єднана в одне провадження за № 610.

04 січня 2012 року заступник прокурора Вінницької області постанову слідчого про порушення кримінальної справи за частиною третьою статті 365 КК України скасував як безпідставну.

30 січня 2012 року заступник начальника Головного слідчого управління (далі -ГСУ) СБУ Яковенко А. І. прийняв постанову про передачу кримінальної справи № 610 за його обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України, для подальшого провадження слідчому відділу УСБУ України в Житомирській області; 04 квітня 2012 року слідчий постановою закрив кримінальну справу в частині її порушення і пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364 КК України за відсутністю в діяннях складу злочинів, а 04 квітня 2012 року - порушив кримінальну справу за частиною третьою статті 365 і частиною другою статті 366 КК України (кримінальна справа № 475).

Обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 365 і частиною другою статті 366 КК України, пред`явлене йому 09 квітня 2012 року.

07 вересня 2012 року Корольовський районний суд міста Житомира скасував постанову слідчого від 04 квітня 2012 року про порушення кримінальної справи, а 07 листопада 2012 року слідчий відділ УСБУ у Житомирській області прийняв постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за частиною третьою статті 365, частиною другою статті 366 КК України за відсутністю в діянні складу злочину.

14 листопада2012 року слідчий відділ УСБУ у Житомирській області направив кримінальну справу за частиною другою статті 366 КК України до суду для вирішення питання про звільнення від відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності і 29 листопада 2012 року Вінницький міський суд Вінницької області відмовив у задоволенні постанови слідчого в ОВС слідчого УСБУ в Житомирській області про вирішення питання про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи у зв`язку з закінченням строків давності. Матеріали кримінальної справи № 232/3193/12 повернув прокурору Житомирської області.

15 грудня 2014 року слідчий слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області Покрищук А. М. прийняв постанову про закриття кримінального провадження через відсутність складу правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України, яку він отримав 10 лютого 2015 року.

У грудні 2017 року він звернувся до суду з позовом до управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Під час розгляду у суді справи за вказаним позовом постанова слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 15 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження від 12 листопада 2013 року, 28 лютого 2018 року була скасована першим заступником прокурора Вінницької області як така, що винесена з порушенням статей 2, 9 КПК України щодо обов`язку слідчого всебічно, повної неупереджено досліджувати обставини кримінального провадження.

З урахуванням цих обставин 04 листопада 2020 року Верховний Суд скасував рішення Вінницького міського суду від 26 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2019 року в частині задоволення його позовних вимог та у задоволенні позову відмовив.

Проте у подальшому 15 листопада 2021 року він отримав постанову про закриття кримінального провадження від 06 серпня 2021 року, якою встановлена відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України та будь-якого іншого кримінального правопорушення, внаслідок чого кримінальне провадження № 0000590 закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

16 грудня 2021 року Вінницький міський суд за його клопотанням скасував арешт на належний йому транспортний засіб DAEWOO LANOS D4XS45D, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений УСБУ у Вінницькій області 23 листопада 2005 року.

Таким чином, у період із 04 листопада 2005 року до 29 грудня 2021 року він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням, загальний термін якого складає 193 місяці 25 днів, тобто 16 років 1 місяць та 25 днів, а належне йому майно - під арештом. За понад 16-ти річний період досудового слідства та розгляд справи в судах його нормальні життєві зв`язки фактично були знищені, а перспективи досягнення благополучного матеріального становища для нього та членів його сім`ї, на які він розраховував, безповоротно втрачені.

Він витратив неймовірні зусилля на покриття збитків від вимушеної бездіяльності, оплату боргів та правової допомоги за рахунок фінансових запозичень у інших осіб.

Моральна шкода, яку він оцінює в 1 293 100,00 гривень, полягає у фізичному болі і стражданнях, переживаннях, завданих такими діями відповідачів, а також погіршенням стану здоров`я. Зокрема, безпідставне притягнення в якості обвинуваченого, постійне перебування в стресі, пов`язаному із слідчими діями і численними судовими засіданнями, призвело до гіпертонічного кризу і подальшої стійкої гіпертонії, ряду серцево-судинних хвороб.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року позов задоволено. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 293 100 ,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Враховуючи тривалий час перебування позивача під слідством та порушення його звичного укладу життя, обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи, врахувавши час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (193 місяці 25 днів).

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 червня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги Державної казначейської служби України резолютивну частину рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року змінено, викладено абзац другий в наступній редакції: «стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 293 100,00 грн відшкодування моральної шкоди». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, проте змінив резолютивну частину рішення, оскільки, з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, згідно з якими відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15 жовтня 2025 року заступник керівника Вінницької обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/3884/18, від 21 липня 2025 року у справі № 922/5241/21, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16, від 02 квітня 2018 року у справі № 910/9026/13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Заявник зазначає, що безпідставне стягнення на користь ОСОБА_1 значної суми коштів в умовах оголошеного в країні військового стану та дефіциту Державною бюджету порушує принцип верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України, та суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод у частині права на справедливий судовий розгляд.

Процесуальні дії органу досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 вчинені під судовим контролем, на підставі рішень слідчих суддів, які набрали законної сили, отже у таких процесуальних діях відсутня ознаки незаконності. Недотримання органами досудового розслідування чи прокуратури вимог статті 9 КПК України не встановлено у передбачений законом спосіб, тому відсутні підстави для твердження про незаконність їх дій.

Доводи інших учасників справи

Представник ОСОБА_1 - адвокат Коновал Д. В. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що кримінальне провадження відносно позивача, яке було відкрите 04 листопада 2005 року, було закрите 06 серпня 2021 року з реабілітуючих підстав, а у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди були заявлені у мінімальному розмірі, визначеному частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що, з урахуванням загального терміну, протягом якого ОСОБА_1 незаконно перебував під кримінальним переслідуванням, а належне йому майно - під арештом (з 04 листопада 2005 року до 29 грудня 2021 року - 193 місяці 25 днів) складає: 193 місяці х 6 700 грн = 1 293 100,00.

Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував, що належним відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу № 127/24431/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 24 червня 2025 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Матеріали справи № 127/24431/23 надійшли до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 04 листопада 2005 року за поданням слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області, заступник прокурора Вінницької області порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190 КК України по факту заволодіння ним шляхом обману майном Відкритого акціонерного товариства «Автосервіс» на загальну суму 395 208,00 грн, що становить особливо великі розміри, за частиною другою статті 364 КК України, вчинене в особливо великих розмірах та зловживання, при цьому, службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, підслідність визначена СВ УСБУ у Вінницькій області.

14 листопада 2005 року заступник прокурора Вінницької області за тим же фактом порушив відносно ОСОБА_1 кримінальну справу за частиною другою статті 366 КК України, яка об`єднана в одну кримінальну справу № 610.

02 грудня 2005 року до ОСОБА_1 застосовано підписку про невиїзд у якості запобіжного засобу.

02 грудня 2005 року ОСОБА_1 оголошено постанову слідчого СВ УСБУ у Вінницькій області Сича Р.М. від 16 листопада 2005 року про притягнення, як обвинуваченого, а оперуповноважений відділу КЗЕ УСБУ у Вінницькій області Мигаєнко Ю.В. склав протокол про накладення арешту на належний позивачу транспортний засіб DAEWOO LANOS.

10 лютого 2006 року позивачу повторно оголошено постанову слідчого СВ УСБУ у Вінницькій області від 10 лютого 2006 року про притягнення, як обвинуваченого, та 06 травня 2006 року слідчим СВ УСБУ у Вінницькій області у кримінальній справі № 610 складено обвинувальний висновок, який затверджено заступником прокурора Вінницької області.

Після чого:

20 листопада 2006 року вироком Староміського районного суду м. Вінниці у справі №1-126/2006 ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України та призначено йому покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна, з позбавленням права обіймати керівні і службові посади, займатись управлінською та службовою діяльністю строком на три роки;

відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2007 року вирок Староміського районного суду м. Вінниці від 20 листопада 2006 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд;

01 червня 2007 року постановою Староміського районного суду м. Вінниці у справі № 1-100/2007 направлено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 залишено попередній - підписка про невиїзд;

ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2007 року постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 01 червня 2007 року скасовано, а справу повернуто на новий розгляд;

26 грудня 2008 року постановою Староміського районного суду м. Вінниці у справі № 1-13/08 направлено справу відносно ОСОБА_1 прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування у відповідності з правилами підслідності. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 залишено попередній - підписка про невиїзд;

ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області від 12 березня 2009 року постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 26 грудня 2008 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд;

06 жовтня 2009 року Вінницький районний суд Вінницької області виніс постанову про повернення справи прокурору Вінницької області для усунення виявлених порушень КПК України, а 03 рудня 2009 року апеляційний суд Вінницької області постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2009 року скасував та направив справу на новий судовий розгляд;

23 червня 2011 року Вінницький районний суд Вінницької області виніс постанову про направлення кримінальної справи прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 залишено попередній - підписка про невиїзд;

30 грудня 2011 року слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області кримінальну справу в частині її порушення та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення за частиною четвертою статті 190 та частиною другою статті 364 КК України закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України;

30 грудня 2011 року постановою слідчого СВ УСБУ у Вінницькій області Федоровського В. Л. відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за частиною третьою статті 365 КК України про перевищення ним службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам ВАТ «Вінницький консервний завод». Порушену кримінальну справу було об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 610;

04 січня 2012 року заступник прокурора Вінницької області скасував постанову слідчого про порушення відносно ОСОБА_1 вказаної кримінальної справи за частиною третьою статті 365 КК України, як винесену безпідставно;

04 квітня 2012 року слідчим СВ УСБУ у Житомирській області Турлієм О.В. винесено постанову про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 365 і частиною другою статті 366 КК України та 04 квітня 2012 року слідчим СВ УСБУ у Житомирській області Турлієм О. В. винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення, а саме у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190 та частиною другою стпатті 364 КК України, за відсутністю в діянні складу вказаних злочинів;

09 квітня 2012 року слідчим СВ УСБУ у Житомирській області Турлієм О.В. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у кримінальній справі № 475 та пред`явлено обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених частиною третьою статті 365 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) і частиною другою статті 366 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року):

ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2012 року постанова Корольовського районного суду м. Житомира від 05 липня 2012 року скасована, матеріали справи направлені на новий розгляд;

07 вересня 2012 року постановою Корольовського районного суду м. Житомира, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02 жовтня 2012 року, скасовано постанову слідчого від 04 квітня 2012 року про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною тертою статті 365 і частиною другою статті 366 КК України;

07 листопада 2012 року слідчим відділом УСБУ у Житомирській області винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні злочинів за ознаками частини третьої статті 365 та частини другою статті 366 КК України за відсутністю в діянні вказаних злочинів;

14 листопада 2012 року слідчим відділом УСБУ у Житомирській області винесено постанову про направлення кримінальної справи з обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, до суду для вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності;

29 листопада 2012 року Вінницький міський суд Вінницької області постановою відмовив старшому слідчому слідчого відділу УСБУ у Житомирській області у вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, а матеріали кримінальної справи № 232/3193/12 за ознаками злочину, передбаченого частини другої статті 366 КК України, повернув прокурору Житомирської області.

10 лютого 2015 року ОСОБА_1 отримав постанову слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 15 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження від 12 листопада 2013 року, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України та у грудні 2017 року звернувся з позовом до Управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

28 лютого 2018 року, під час розгляду справи № 127/37354/17, постанова слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 15 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження від 12 листопада 2013 року була скасована першим заступником прокурора Вінницької області, як така, що винесена з порушенням статей 2, 9 КПК України, щодо обов`язку слідчого всебічно, повно, неупереджено досліджувати обставини кримінального провадження.

26 лютого 2019 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2019 року, у справі № 127/27354/17 позов ОСОБА_1 до управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, було задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 454 857,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

04 листопада 2020 року постановою Верховного Суду вказані судові рішення скасовано та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди.

06 серпня 2021 року постановою слідчого СВ ВРУП ГУНП у Вінницькій області кримінальне провадження № 0000590 закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України та будь-якого іншого кримінального правопорушення, яку ОСОБА_1 отримав 15 листопада 2021 року.

16 грудня 2021 року Вінницьким міським судом, за клопотанням ОСОБА_1 , постановлена ухвала про скасування арешту на належний йому транспортний засіб DAEWOO LANOS D4XS45D, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений УСБУ у Вінницькій області 23 листопада 2005 року.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/3884/18, від 21 липня 2025 року у справі № 922/5241/21, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16, від 02 квітня 2018 року у справі № 910/9026/13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку із закриттям кримінальних проваджень відносно нього через недоведеність його участі у скоєні злочинів, інкримінованих правоохоронними органами.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув в силу положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у зв`язку з закриттям кримінальних проваджень відносно нього у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, та будь-якого іншого кримінального правопорушення.

Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, урахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом 193 місяців 25 днів, з 16 листопада 2005 року (з часу пред`явлення обвинувачення) до 06 серпня 2021 року (закриття кримінального провадження).під слідством та судом (без тримання під вартою), обмеження вільного пересування, необхідність з`являтися для проведення слідчих дій та в судові засідання до суду і, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 1 293 100 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.

Доводи касаційної скарги з приводу завищеного розміру моральної шкоди, колегія суддів відхиляє.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), та постановах Верховного Суду: від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23).

Встановивши фактичні обставини справи, глибину та тривалість моральних страждань позивачки, строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши наведену судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, засади розумності, виваженості і справедливості, Верховний Суд уважає, що у спірних правовідносинах визначений судами попередніх інстанцій розмір моральної шкоди буде достатнім для сатисфакції перенесених позивачем моральних страждань.

Визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до його збагачення.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

За таких обставин, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки наданим ним доказами та доводам, не врахували доведення позивачем наявності шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та обґрунтованих підстав для її відшкодування, Верховний Суд відхиляє.

Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то вимоги касаційної скарги щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного Державна казначейська служба України як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона, тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги Вінницької обласної прокуратури з цього приводу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Аргументи касаційної скарги про недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди, є безпідставними, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, закриття кримінальних проваджень відносно ОСОБА_2 за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку, визначеному положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявниками в касаційних скаргах, оскільки висновки у цих справах та у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 24 червня 2025 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року у незміненій частині та постанови Вінницького апеляційного суду від 24 червня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун