П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 759/1426/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/12449/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Кириленко Т.В. 14 квітня 2023 року у м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відмови в приватизації незаконною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати відмову Святошинської РДА у наданні дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 незаконною; зобов'

язати Святошинську РДА вчинити дії з приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2007 року позивач зареєстрований та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . До квартири заселений на підставі ордера № 26/11/07-02 серії «АРМА».

17 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинської РДА із заявою про приватизацію житлового приміщення, ізольованої квартири АДРЕСА_1 .

25 березня 2021 року позивач отримав письмову відмову у приватизації, яку вважає незаконною, оскільки згідно з розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» (далі - розпорядження № 1112) будинок прийнято до сфери управління Святошинської РДА як житловий.

Будь-яких відомостей, що ізольовані квартири АДРЕСА_2 мали зареєстрований у визначеному порядку статус гуртожитку у відповідача відсутні. Згідно із затвердженим реєстром гуртожитків, які перебувають у державній, комунальній та колективній власності та розташовані на території Святошинського району міста Києва, такого гуртожитку немає. На квартири, щодо яких не прийнято рішення про надання їм статусу гуртожитку, поширюється правовий режим, встановлений для житлових будинків і житлових приміщень державного і громадського житлового фонду.

ОСОБА_1 , який зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , участі у приватизації державного житлового фонду не брав, житлові чеки не використовував, а тому має право на приватизацію в порядку визначеному законом.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відмови в приватизації незаконною та зобов'язання вчинити дії - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що згідно з ордером № 07/10/08 серії «АРМА», виданим Закритому акціонерному товариству «Холдингова компанія «АРМА»» (далі - ЗАТ «ХК «АРМА»»), позивачу надано право на зайняття кімнати № 233, площею 26,0 кв. м, у гуртожитку АДРЕСА_3 , однак на час звернення з позовом інформація про розміщення гуртожитку у цьому будинку відсутня, тому немає підстав для приватизації цієї кімнати відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396.

Водночас згідно з розпорядженням № 1112 будинок АДРЕСА_3 передано до сфери управління Святошинської РДА, однак квартиру позивачу та членам його сім`ї не надано, тому суд вважав, що під час ухвалення рішення про відмову у приватизації Святошинська РДА діяла на підставі та у межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений законами України, тому немає підстав для задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить скасувати його та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що 10 грудня 2010 року повністю весь будинок, без виключення ізольованих квартир, які використовувались під гуртожиток в даному будинку, було прийнято до сфери управління Святошинської РДА в м. Києві згідно розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10 грудня 2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» в статусі житлового будинку. Будь-яких даних, що ізольовані квартири АДРЕСА_2 мали зареєстрований у визначеному порядку статус гуртожитку у відповідача відсутні. Згідно затвердженого реєстру гуртожитків, які перебувають у державній, комунальній та колективній власності та розташовані на території Святошинського району міста Києва такого гуртожитку немає.

Вказує, що квартири, щодо яких не прийнято рішення про надання їм статусу гуртожитку, поширюється правовий режим, встановлений для жилих будинків і жилих приміщень державного і громадського житлового фонду.

Зазначає, що частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. ОСОБА_1 , який зареєстрований у даному житловому приміщенні, участі у приватизації державного житлового фонду не брав, житлові чеки не використовував.

Також вказує, що ордер на заняття кімнати (квартири) АДРЕСА_1 у відособлене користування є чинним, у встановленому законодавством порядку недійсним не визнаний. Визнання квартири житловою відбулось і повноважними державними органами шляхом проведення реєстрації місця проживання позивача за вказаною адресою.

Крім того зазначає, що спосіб захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації міститься у висновках, викладених у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №183/2859/16, від 19 червня 2019 року у справі №338/347/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №754/6918/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18).

Рішення суду першої інстанції вже було предметом перегляду судів апеляційної та касаційної інстанцій.

Постановою Верховного Суду від 05 травня 2025 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року, якою рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Басараб Н.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про її задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Рішенням № 259 Виробничому об`єднанню «Київпромарматура» дозволено, як виняток, тимчасово до 1986 року використати тринадцять однокімнатних квартир № № 222- АДРЕСА_4 , під гуртожиток для поселення спеціалістів Міністерства хімічного і нафтового машинобудування, які прибувають до міста Києва у відрядження для виконання робіт з реконструкції, переобладнання та випуску спеціальної арматури (т.1 а. с. 30).

26 листопада 2007 року ОСОБА_1 як працівнику у ЗАТ «Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування» видано ордер серії АРМА №26/11/07-2 на право зайняття із сім`єю з трьох осіб житлової площі гуртожитку у розмірі 33,7 кв. м, а саме квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 21).

26 листопада 2007 року ЗАТ «ХК «АРМА»», яке є правонаступником Виробничого об`єднання «Київпромарматура», та генеральний директор ЗАТ «Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування» склали акт про встановлення технічного стану житлового приміщення та приймання-передання житлового приміщення № 26/11/07-2, відповідно до якого наймодавець передав, а ОСОБА_1 прийняв житлову площу у гуртожитку - ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , що є частиною житлового будинку державного житлового фонду (т.1 а. с. 22, 23).

25 серпня 2008 року між ЗАТ «ХК «АРМА»» (принципал) і ЗАТ «Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування» (агент) укладено агентський договір № 08/08/25, відповідно до якого принципал надає агенту повноваження, а агент зобов`язується за винагороду від імені та за рахунок принципала укладати договори стосовно управління та експлуатації квартир № № 228 - 234 , а також здійснювати інші дії, передбачені умовами цього договору (т.1 а. с. 25-29).

Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 з 04 червня 2015 року зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 18-20).

Вказане також підтверджується актом про фактичне місце проживання від 19 серпня 2021 року (т.1 а. с. 35).

Відповідно до листа арбітражного керуючого - ліквідатора ПАТ «ХК «АРМА»» Бринька А. В. від 24 жовтня 2014 року № 112 Господарський суд міста Києва ухвалив ліквідувати ПАТ «ХК «АРМА»» у процедурі банкрутства. Оригінал ордера №26/11/07-2, виданого на ім'я позивача, було направлено до ПАТ «Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування» як управителя гуртожитку (т.1 а. с. 24).

Згідно з листом Святошинської РДА в м. Києві від 25 березня 2021 року № 23129 убачається, що будинок АДРЕСА_3 згідно з розпорядженням № 1112 передано до сфери управління Святошинської РДА в статусі житлового будинку (т.1 а. с. 37).

Також указаним листом Святошинської РДА на звернення позивача від 17 березня 2021 року відмовлено у приватизації займаного житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 , з огляду на те, що:

приватизація житлового приміщення в гуртожитку - ізольованої квартири суперечить законодавству;

станом на 25 березня 2021 року інформації про розміщення гуртожитку у будинку АДРЕСА_3 до Святошинської РДА не надходило;

відсутня інформація, що квартиру №233 передано до комунальної власності територіальної громади м. Києва;

ЗАТ «ХК «АРМА»» видало ОСОБА_1 ордер № 07/10/08 серії «АРМА» на право зайняття квартири АДРЕСА_8 , що не відповідає фактичному статусу зайнятої житлової площі (а. с. 36-39).

Згідно з довідкою Державного ощадного банку України від 15 грудня 2020 року № 100.11/3-12/2092 позивач не зазначений у списку громадян, які мають право на приватизацію житла (а. с. 40). Подібна інформація наявна у довідках щодо членів сім`ї позивача (т.1 а. с. 41, 42).

В порядку визначеному положеннями ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом свого права має кожна особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України (назва в редакції Закону від 21 квітня 2022 року №2215-IX, далі - ЖК України) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до законодавства України державний облік житлового фонду здійснюється за єдиною для України системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (стаття 28 ЖК України).

Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом № 2482-XII передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який перебуває у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону № 2482-XII).

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (ч. 2 ст. 2 Закону № 2482-XII).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений законодавством.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають під час приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (ч.ч. 10, 11 ст. 8 Закону № 2482-XII).

Передання житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону (частина третя статті 8 Закону № 2482-XII).

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» зазначено сферу дії цього Закону, яка поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Цей Закон не поширюється на громадян, які:

1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом;

2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом;

3) мешкають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена, або яким немає можливості повернути колишнє жиле приміщення;

4) потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз;

5) проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на день набрання чинності цим Законом (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей) (частина третя статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

В силу ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В порядку ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц).

Перелік випадків відмови чітко визначений у законодавстві і є вичерпним, а саме: відсутність у особи права на приватизацію; заборона приватизувати конкретне приміщення.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

Про ефективність та належність такого способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, при встановленні незаконності дій чи бездіяльності органу приватизації щодо реалізації особою права на приватизацію житлового приміщення, зокрема шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №183/2859/16, від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 760/23067/19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц.

Якщо органи приватизації зволікають із прийняттям відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передання спірного житла у приватну власність позивача.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23).

Відповідно до висновків Верховного Суду, сформульованих у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20), такий спосіб захисту в разі порушення права під час приватизації майна, як визнання безпідставної відмови органу приватизації передати у приватну власність таке майно з державного житлового фонду з покладенням обов`язку на останнього оформити приватизацію житлового приміщення є належним.

Верховний Суд також зауважував, що якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення (пункт 64 постанови Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 128/1534/21).

В порядку визначеному ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у цій справ зауважила, що розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначила, що на час видання розпорядження № 1112, зокрема, квартира АДРЕСА_1 не змінила правового режиму та належала до квартир державного житлового фонду, який перебуває у віданні місцевих рад.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду звернула увагу, що за змістом пункту 4 рішення № 259 квартири № № 222 - 234 у будинку АДРЕСА_3 після 1986 року мали бути заселені громадянами, які перебувають на квартирному обліку.

Неналежний облік житлових приміщень (квартир) державного житлового фонду, що перешкоджає їх приватизації громадянами, які на законних підставах вселилися та проживають у цих приміщеннях (квартирах) та відповідно до закону мають право на їх приватизацію, не може покладати на цих громадян негативні наслідки такої бездіяльності уповноважених органів державної влади / місцевого самоврядування та тягар ризиків відмови у приватизації житлових приміщень (квартир) з цих підстав. Верховний Суд вказав на те, що апеляційний суд, переглянувши рішення суду першої інстанції, безпідставно не взяв до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на квартири, щодо яких не прийнято рішення про надання їм правового режиму гуртожитку, поширюється правовий режим, встановлений для житлових будинків і житлових приміщень державного і громадського житлового фонду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначила, що апеляційний суд, переглянувши рішення суду першої інстанції, безпідставно не взяв до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на квартири, щодо яких не прийнято рішення про надання їм правового режиму гуртожитку, поширюється правовий режим, встановлений для житлових будинків і житлових приміщень державного і громадського житлового фонду.

Апеляційний суд, відмовивши у приватизації квартири АДРЕСА_1 фактично лише з підстав того, що статус цього приміщення не дозволив відповідачу вирішити питання його приватизації на користь позивача, не перевірив висновків суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги та не надав жодної оцінки обставинам того, що:

квартира АДРЕСА_1 не перейшла у власність Виробничого об`єднання «Київпромарматура», а у подальшому ЗАТ / ПАТ «ХК «АРМА»» як його правонаступника, не набула правового режиму гуртожитку, а станом на час видання розпорядження № 1112 залишилася частиною нерозподіленої житлової площі (не приватизованої) державного житлового фонду та не потребує ініціювання переведення її у статус гуртожитку;

у пункті 1 розпорядження № 1112 затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних у місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження;

у додатку 8 «Перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації» до розпорядження № 1112, зокрема, зазначено, що житловий будинок на АДРЕСА_3 передається до сфери управління Святошинської РДА і Святошинська РДА не заперечувала її статусу як належного відповідача у справі;

будь-яких застережень про те, що вказаний житловий будинок передається лише в частині деяких приміщень чи за виключенням деяких приміщень, вказане розпорядження не містить;

матеріали справи не містять доказів на спростування передання житлового будинку на АДРЕСА_3 разом із квартирою № 233 ;

з 09 квітня 1999 року позивач перебуває на квартирному обліку;

ОСОБА_4 вселився до квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера від 26 листопада 2007 року серії АРМА № 26/11/07-2 на вселення до цієї квартири, площею 33,7 кв. м, який нескасований та не визнаний недійсним;

зазначення в ордері, що він видається на житлову площу у гуртожитку, а не на квартиру державного житлового фонду, не впливають на його законність як підстави для вселення позивача у квартиру № 233 ;

щодо квартири АДРЕСА_1 немає заборони на приватизацію;

з 04 червня 2015 року місце проживання позивача та його дружини і дочки зареєстровано у квартирі;

після закінчення дії ордера на вселення від 26 листопада 2007 року серії АРМА №26/11/07-2 ОСОБА_4 продовжив проживати у квартирі, укладав договори про надання комунальних послуг;

законність видання позивачу ордера на вселення, як і законність факту проживання ОСОБА_1 із сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 після закінчення строку дії ордера (після 2016 року), тривалість тісного зв`язку ОСОБА_4 з житлом органи державної влади та місцевого самоврядування не заперечували;

будь-яких судових справ щодо позбавлення позивача права користування вказаною квартирою чи виселення не ініційовано;

орган приватизації може відмовити у переданні житлового приміщення у власність наймача в порядку приватизації лише у разі відсутності у нього права на приватизацію та/або заборони приватизувати це приміщення. Однак таких підстав для відмови позивачу у приватизації квартири АДРЕСА_1 у відповіді Святошинської РДА від 25 березня 2021 року № 23129 не зазначено.

Отже, суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками суду першої інстанції, перевіривши доводи позовної заяви та обґрунтування апеляційної скарги позивача, не надавав мотивованих відповідей щодо наведених у цій постанові питань, тому доводи касаційної скарги частково підтвердилися, а постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач вселився до квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера від 26 листопада 2007 року серії АРМА № 26/11/07-2 на вселення до цієї квартири, який нескасований та не визнаний недійсним. Зазначення в ордері, що він видається на житлову площу у гуртожитку, а не на квартиру державного житлового фонду, не впливають на його законність як підстави для вселення позивача у квартиру № 233 . Після закінчення дії ордера на вселення від 26 листопада 2007 року серії АРМА № 26/11/07-2 позивач продовжив проживати у квартирі, укладав договори про надання комунальних послуг. З 04 червня 2015 року місце проживання позивача та його дружини і дочки зареєстровано у вказаній квартирі.

Підставою для звернення до суду з позовом стала неправомірна, на думку позивача, бездіяльність відповідача з проведення приватизації спірної квартири.

З листа Святошинської РДА від 17 березня 2021 року вбачається, що позивачу було відмовлено у приватизації займаного житлового приміщення фактично лише з підстав того, що статус цього приміщення визначений як кімнати гуртожитку.

Проте з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не перейшла у власність Виробничого об`єднання «Київпромарматура», а у подальшому ЗАТ/ПАТ «ХК «АРМА»» як його правонаступника, не набула правового режиму гуртожитку, а станом на час видання розпорядження №1112 залишилася частиною нерозподіленої житлової площі (не приватизованої) державного житлового фонду та не потребує ініціювання переведення її у статус гуртожитку.

У пункті 1 розпорядження № 1112 затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних у місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження. А у додатку 8 «Перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації» до розпорядження № 1112, зокрема, зазначено, що житловий будинок на АДРЕСА_3 передається до сфери управління Святошинської РДА. До того ж Святошинська РДА не заперечувала її статусу як належного відповідача у справі. Будь-яких застережень про те, що вказаний житловий будинок передається лише в частині деяких приміщень чи за виключенням деяких приміщень, вказане розпорядження не містить. І загалом матеріали справи не містять доказів на спростування передання житлового будинку на АДРЕСА_3 разом із квартирою № 233 .

Орган приватизації може відмовити у переданні житлового приміщення у власність наймача в порядку приватизації лише у разі відсутності у нього права на приватизацію та/або заборони приватизувати це приміщення. Однак таких підстав для відмови позивачу у приватизації квартири АДРЕСА_1 у відповіді Святошинської РДА від 25 березня 2021 року № 23129 не зазначено. А отже відповідачем не доведена обґрунтованість підстав для відмови позивачу у реалізації його права.

Отже, всупереч наведеним нормам процесуального законодавства стороною відповідача не було надано належних і допустимих доказів на спростування наявності порушеного права, що дає підстави для здійснення його захисту в судовому порядку, а також доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що передбачає право кожної із сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч наведеним положенням ЦПК України стороною відповідача не було надано належних і допустимих доказів на спростування твердження позивача щодо порушеного права та заявлених позовних вимог.

Відмовивши у приватизації квартири АДРЕСА_1 відповідач не дозволив вирішити питання щодо реалізації позивачем права на приватизацію, яке передбачено законом, чим порушено право позивача.

Виходячи з наведеної вище судової практики, якщо суб'єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції не достатньо повно та всебічно з`ясував обставини справи, не врахував положення чинного законодавства та правові висновки наведені Верховним Судом у постановах, що є релевантними до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дав неналежну правову оцінку спірним правовідносинам, що дає підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено 992,40 грн (т.1 а. с. 1), при зверненні з апеляційною скаргою - 1488,60 грн (т.1 а. с. 105), при зверненні з касаційною скаргою - 3969,60 грн (т.1 а. с. 142,161) грн. А отже загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 6450,60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відмови в приватизації незаконною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати відмову Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у наданні дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 незаконною.

Зобов`язати Святошинську районну в м. Києві державну адміністрацію вчинити дії щодо розгляду питання про приватизацію квартири АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_1 .

Стягнути з Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору 6450,60 грн.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація (03115, м. Київ, пр-т. Перемоги (Берестейський проспект), 97, )

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 16 січня 2026 року.