КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/16040/25

11 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 адвоката Колошкіна Павла Ігоровича на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Левицької Я.К., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, особа, яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_2 ,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, особа, яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_2 .

Заяву обгрунтовував тим, що до Подільського районного суду міста Києва протягом 10-ти днів згідно з ч. 4 ст. 152 ЦПК України буде подано цивільний позов до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним. Предметом позову буде визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), на підставі ст. 233 ЦК України у зв`язку з тяжкою хворобою позивача.

Зазначав, що забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. В свою чергу відповідач заявляє про свій намір виселити позивача з даної квартири, в якій він станом на даний момент фактично проживає, та яка є його єдиним житлом, аби самостійно відчужити майно на власну користь.

Крім того, існують обґрунтовані ризики що, у випадку невжиття заходів забезпечення позову, виконання рішення суду може бути унеможливленим, а ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, істотно ускладненим, беручи до уваги те, що відповідач є фізичною особою і може вільно скористатись своїм правом на розпорядження нерухомим майном. Накладення арешту на квартиру є співмірним способом забезпечення позову, оскільки, у випадку його невжиття,відповідач зможе відчужити квартиру третім особам та виселити позивача, для якого вказана квартира є єдиним житлом. У результаті цього позивач буде позбавлений будь-яких майнових прав на квартиру та єдиного свого житла, а відтак, опиниться у надзвичайно складній життєвій ситуації - без місця проживання та з тяжкою хворобою.

З цих підстав заявник ОСОБА_1 просив суд до пред`явлення позову вжити заходизабезпечення шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_1 адвокат Колошкін Павло Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позову задовольнити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною та необгрунтованою.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - квартири, що розташована на за адресою: АДРЕСА_1 , яку спадкодавець ОСОБА_4 набула на підставі договору купівлі-продажу, який оспорюється позивачем з підстав його укладення під впливом тяжких обставин. Станом на даний момент вказану квартиру спадкує відповідач ОСОБА_2 .

А відтак, на переконання заявника, з урахуванням предмету позову, достатнім та співмірним єзабезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно зберігається в володінні та користуванні власника, який обмежується лише в його відчуженні.

Покладення судом на позивача обов`язку надати докази на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, є надмірним та недосяжним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Учасники справи в судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції на 11 грудня 2025 року на 11-40 год.не з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, особа, яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтував тим, що він має намір пред`явити позовдо ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним. Предметом позову буде визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), на підставі ст. 233 ЦК України у зв`язку з тяжкою хворобою позивача (ОСОБА_1 ).

З метою забезпечення майбутнього позову заявник ОСОБА_1 просив суд вжити заходів забезпечення шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Зазначав, що забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Зокрема, відповідач заявляє про свій намір виселити позивача з даної квартири, в якій він станом на даний момент фактично проживає, та яка є його єдиним житлом, аби самостійно відчужити майно на власну користь.

Крім того, існують обґрунтовані ризики, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову виконання рішення суду може бути унеможливленим, а ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, істотно ускладненим, беручи до уваги те, що відповідач є фізичною особою і може вільно скористатись своїм правом розпорядитися нерухомим майном.

Посилаючись на те, що накладення арешту на квартиру є співмірним способом забезпечення позову, оскільки у випадку його невжиття відповідач зможе відчужити квартиру третім особам та виселити його, ОСОБА_1, для якого вказана квартира є єдиним житлом, урезультаті чого він буде позбавлений будь-яких майнових прав на квартиру та єдиного свого житла, а відтак опиниться у надзвичайно складній життєвій ситуації - без місця проживання та з тяжкою хворобою, заявник ОСОБА_1 просив заяву задовольнити.

До заяви про забезпечення позову заявником долучено в копіях: ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, квитанція про сплату судового збору (а.с. 3-5).

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, до матеріалів заяви про забезпечення позову заявником не долучено жодного доказу на підтвердження обставин, на які ОСОБА_1 посилається у заяві. При цьому, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Посилаючись на те, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою та судом не встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно виник спір і що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У цій справі судом вирішувалося питання про забезпечення позову до подання позовної заяви, про що ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив суд до пред`явлення позову вжити заходи забезпечення шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України, згідно з якою суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

У постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 910/7029/21 Верховний Суду зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та як наслідок ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 у справі № 904/2357/20).

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічні за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 року у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 року у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 року у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 року у справі №922/2163/17, від 14.12.2022 року у справі №904/1513/22, від 11.01.2024 року у справі №916/3599/23 та в низці інших постанов.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції врахував зазначені положення закону та надав належну оцінку доводам заявника про забезпечення позову.

Судом першої інстанції враховано, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Так, заявник ОСОБА_1 , посилаючись на те, що предметом його майбутнього позову буде визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яку відповідач ОСОБА_2 зможе відчужити третім особам та виселити його з цієї квартири, не навів фактичні обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, в розумінні статей 76, 77 ЦПК України, з якими пов`язується застосування заходу забезпечення позову про накладення арешту на квартиру, а саме: наявність дійсного спору між сторонами щодо нерухомого майна (квартири АДРЕСА_2 ), яке є предметом оспорюваного правочину (купівлі-продажу квартири), та існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Відсутні у матеріалах поданої ОСОБА_1 заяви і докази на підтвердження обставин належності спірної квартири особі, яка може отримати статус відповідача у справі, ОСОБА_2 , оскільки арешт може бути накладено лише на майно відповідача, про що судам роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову.

А самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань щодо вчинення відповідачем дій спрямованих на порушення майнових прав заявника на квартиру АДРЕСА_2 , не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позовушляхом накладення арешту на вказану квартиру.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції здійснив оцінку доводів заявника щодо необхідності, на його думку, вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати заявник, позовним вимогам, оцінив відповідність заходів забезпечення позову змісту позовних вимог та, відповідно, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову у визначений заявником ОСОБА_1 спосіб.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими підстави та мотиви ухвали суду першої інстанції для відмови у забезпеченні позову до подання позовної заяви і відхиляє доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 про те, що оскаржувана ухвала постановлена без належної оцінки наданих заявником доказів та їх належного обґрунтування.

Аргумент апеляційної скарги заявника про те, що покладення судом на позивача (заявника) обов`язку надати докази на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, є надмірним та недосяжним, зводиться до власного тлумачення норм процесуального права.

За системним аналізом норм статей 149-151 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Крім того, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Відповідно до статті 150 ЦПК України одними із видів забезпечення позову, зокрема є: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем (заявником) вимогами.

Отже, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», якими визначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Інші доводи апеляційної скарги заявника, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали норм процесуального права, які передбачені ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала Подільського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування немає, а тому апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Колошкіна Павла Ігоровича слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Колошкіна Павла Ігоровича залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: