Провадження № 2/761/4118/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Аббасової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сухини А.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідача - Нікушиної В.С., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП "Госпкомобслуговування", третя особа: Державна служба України з питань праці про встановлення мобінгу, невжиття заходів щодо його припинення, ушкодження здоров`я внаслідок мобінгу, захисту честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

у грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до КП «Госпкомобслуговування» (далі по тексту - відповідач), третя особа: Державна служба України з питань праці (далі по тексту - третя особа), про встановлення мобінгу, невжиття заходів щодо його припинення, ушкодження здоров`я внаслідок мобінгу, захисту честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, у якому просив суд:

-встановити факт мобінгу зі сторони відповідача відносно позивача;

-зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, викладену в характеристиці ОСОБА_1 №08/11316-132 від 16.10.2024 та відкликати її;

-стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 80 000,00 грн, витрати на надання юридичних послуг в сумі 26 000,00 грн, витрати на лікування в сумі 2 540,00 грн, витрати на копіювання документів необхідних для позову у сумі 1 771,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2007 року працює столяром в КП «Госпкомобслуговування», є особою з інвалідністю, тому працює на умовах неповного робочого тижня.

У 2016 році позивача було протиправно звільнено з роботи, однак його права були відновлені, оскільки рішенням суду його звільнення було визнано незаконним та поновлено його на роботі. З того часу на роботі позивач потерпає від постійного мобінгу зі сторони керівництва КП «Госпкомобслуговування», а особливо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , шляхом створення ними напруженої, ворожої, образливої атмосфери щодо позивача, залякування, безпідставного негативного виокремлення позивача з колективу, через що позивач постійно перебуває у стресовому стані, втрачає сон, апетит, віру в справедливість та порядність. Внаслідок такого депресивного стану у позивача постійно підіймається тиск, цукор в крові, головні болі та психічні розлади, через що позивач вимушений постійно відвідувати лікарів, купувати ліки та перебувати на лікарняному.

Також позивач зазначає, що ОСОБА_4 з метою звільнення позивача створює умови у яких неможливо працювати, умисно не забезпечує його роботою, налаштовує та нацьковує проти нього інших працівників, які спілкуються з позивачем принизливо та в образливому тоні.

В майстерні столярів, на робочому місці позивача, почали регулярно з`являтись образливі нецензурні написи з нацистською свастикою, погрози життю та здоров`ю, а саме на вхідних дверях, плакатах, кріслі позивача, стінах, а також поряд ікон позивача, що є вкрай образливим і принизливим для позивача. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особисто бачили образливі написи в майстерні столярів, однак ніяк не реагують на зазначені прояви знущання з позивача.

Психологічний тиск та бездіяльність керівництва КП «Госпкомобслуговування» відносно позивача носять систематичний та тривалий характер. Усні та письмові заяви позивача щодо мобінгу та порушення прав відповідачем ігноруються.

Крім того, елементом мобінгу та психологічного тиску на позивача є неправдива, принизлива та несправедлива характеристика №08/11316-132 від 16.10.2024, яку надав позивачеві в.о. директора ОСОБА_3 для подання до лікувального закладу КПН «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» у якому позивач перебуває на обліку. Позивач є сумлінним працівником, за час своєї трудової діяльності постійно отримує почесні грамоти та подяки за професіоналізм та самовіддану працю. Твердження ОСОБА_3 про неодноразове застосування відносно позивача заходів дисциплінарного впливу є недостовірними та образливими. Така характеристика принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Після ознайомлення із зазначеною характеристикою у позивача вчергове погіршилось самопочуття і він був змушений госпіталізуватись у лікарню.

Кошти витрачені на лікування позивача становлять суму у розмірі 2 540,00 грн.

Протиправні дії та бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів по припиненню мобінгу, умисне ігнорування відповідачем заяв позивача про психологічний тиск, погрози життю та здоров`ю, створення навколо позивача напруженої, ворожої, образливої атмосфери, а також умисне поширення недостовірної інформації, викладеної в характеристиці №08/11316-132 від 16.10.2024, спричинили позивачеві значну моральну шкоду та страждання у вигляді відчуття несправедливості та розчарування, страждання, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 80 000,00 грн.

Також позивач поніс витрати на юридичні послуги в сумі 26 000,00 грн та витрати на копіювання документів, необхідних для подання позову та поштові витрати у сумі 1 771,00 грн.

На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2024 матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Аббасовій Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.12.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

27.12.2024 від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву у яких представник третьої особи зазначила, що здійснення державного нагляду (контролю) з приводу мобінгу в умовах воєнного стану, посадові особи Держпраці не можуть проводити, оскільки питання мобінгу відсутнє серед переліку підстав для здійснення заходів державного нагляду (контролю) у період дії воєнного стану. Розгляд справи представник третьої особи просила здійснити без участі представника третьої особи.

02.01.2025 від відповідача надійшов відзив на позову заяву у якому представник відповідача заперечив проти позову, просив відмовити у його задоволенні, пославшись на таке. Позивачу забезпечені умови праці з урахуванням наявної інвалідності та медичних рекомендацій, порушення трудових прав позивача відсутнє. Позивач постійно ухиляється від виконання трудових обов`язків про що останній неодноразово повідомлявся. Позивачем не надано жодних доказів наявності мобінгу зі сторони працівників відповідача відносно нього, жодних проявів знущання працівниками відповідача з позивача не було, такі твердження є надуманими. Надані позивачем копії світлин із написами різного плану на стінах та в інших місцях не мають відношення до предмету спору та не підтверджують обставин на які посилається позивач. Надана позивачеві характеристика від 18.09.2024 містить правдиву та об`єктивну інформацію, дії відповідача щодо надання характеристики не можуть свідчити про чинення психологічного тиску чи бути елементом мобінгу. Позивач не обґрунтував та не довів якими саме діями чи бездіяльністю йому була завдана матеріальна та моральна шкода та наявний причинний зв`язок між такими діями та шкодою.

11.01.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

27.01.2025 від представника відповідача надійшла заява про виклик свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

27.01.2025 та 30.01.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

30.01.2025 протокольною ухвалою суд задовольнив клопотання представника відповідача про виклик свідків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

07.03.2025 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме наказ про оголошення догани ОСОБА_1 , наказ про звільнення ОСОБА_1 , акт про встановлення пошкодження, пояснення.

10.03.2025 протокольною ухвалою суд повернувся до стадії підготовчого провадження, задовольнив клопотання представника позивача про долучення доказів.

19.03.2025 від представника позивача надійшло клопотання про допит свідка ОСОБА_8 .

09.04.2025 протокольною ухвалою суд задовольнив клопотання представника позивача про допит свідка ОСОБА_8 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.04.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні 11.09.2025 допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

В судовому засіданні 16.10.2025 допитана свідок ОСОБА_8 .

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у ньому, просили задовольнити.

Представники відповідача заперечили проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в позові у повному обсязі. Додатково пояснили, що мобінг на підприємстві відсутній. Написи та свастика на стінах та в інших місцях в кімнаті загального користування на підприємстві, про існування яких вказує позивач у позові, були присутніми з часів Революції гідності. Кімната, де наявні написи не є особистим робочим місцем позивача, це кімната загального користування куди має доступ багато працівників.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, 27.12.2024 подав заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами пунктів 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

На основі наявних у матеріалах справи доказів судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

З 02.10.2007 ОСОБА_1 працював на посаді столяра VI розряду відділу господарських та ремонтних робіт в КП «Госпкомобслуговування».

Позивач у позові стверджує про регулярне чинення відносно нього мобінгу зі сторони керівництва, а саме: в.о. директора КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_3 та начальника відділу господарських та ремонтних робіт ОСОБА_4 , шляхом створення ними напруженої, ворожої, образливої атмосфери щодо позивача, залякування, безпідставно негативного виокремлення позивача з колективу.

На підтвердження доводів позовної заяви позивач долучив до матеріалів справи:

1) копії поданих ОСОБА_1 заяв адресованих Київському міському голові від 07.02.2023, голові ППО КП «Госпкомобслуговування» від 07.02.2023 про те, що заступник директора з правових питань КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_3 здійснює цькування та змушує звернутись в медичний заклад для отримання оновлених документів, що підтверджують працездатність;

2) копію заяви ОСОБА_1 адресовану в.о. директору КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_3 від 07.03.2024 про погрозу від начальника відділу господарських та ремонтних робіт ОСОБА_4 щодо отримання догани і скарги у відношенні ОСОБА_1 з приводу невиконання роботи;

3) копію заяви ОСОБА_1 від 31.08.2024 поданої в.о. директору КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_3 та копію заяви ОСОБА_1 від 02.09.2024 поданої уповноваженій Київської міської ради з прав осіб з інвалідністю ОСОБА_11 про те, що на робочому місці від тесляра ОСОБА_9 лунають погрози життю ОСОБА_1 , а також про те, що на його робочому місці почали з`являтись написи, які погрожують його життю, які згідно змісту заяву, на думку ОСОБА_1 , зроблені ОСОБА_10 ;

4) копія заяви ОСОБА_1 від 03.09.2024 поданої голові ППО КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_12 про появу у майстерні написів, які залякують і загрожують життю ОСОБА_1 ;

5) скарга ОСОБА_1 від 07.10.2024 подана голові ППО КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_12 щодо порушення трудових прав, що проявляється у незабезпеченні роботою та не ознайомленні з інструкцією по охороні праці.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статей 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Мобінг - це одна з форм дискріманіції прав людини у трудових відносинах, яка проявляється через психологічне, економічне та інше насильство.

Наразі в Україні врегульовано на законодавчому рівні права та гарантії для працівників, які постраждали від проявів мобінгу на робочому місці.

11 грудня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» від 16.11.2022 №2759-ІХ.

Вказаний Закон доповнює Кодекс законів про працю України новою статтею, а саме ст. 22, якою передбачено наступне:

Мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є: створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги); безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця); нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації; безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень); необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.

Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

Відповідальність керівника або працівника за вчинення мобінгу визначена статтею 1735 Кодексу України про адміністративні порушення передбачає адміністративну відповідальність винної особи за мобінг, а саме тягне за собою накладення штрафу на громадян від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від двадцяти до тридцяти годин і накладення штрафу на фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, посадових осіб - від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин.

У відповідності до ст. 221 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 1735.

У відповідності до ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: 1) уповноважені на те посадові особи: центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення (частини перша - четверта, сьома статті 41, статті 41-1-41-3, 166-28, 173-5, 188-1).

Позивачем не долучались до справи докази притягнення керівника відповідача чи інших посадових чи службових осіб відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 1735 Кодексу України про адміністративні порушення (мобінг) за результатами перевірки територіальним органом Державної служби України з питань праці у межах компетенції.

Звернувшись безпосередньо до суду, у даній справі позивач мав довести факти вчинення відносно нього систематичних (повторюваних) умисних дій або бездіяльності роботодавця, що проявляються у формі психологічного та економічного тиску.

В ході розгляду справи не знайшли підтвердження переконливими об`єктивними доказами доводи позивача про вчинення відносно нього мобінгу зі сторони керівництва відповідача та/або інших службових, посадових осіб відповідача.

Трудові функції, права та обов`язки визначені відповідно до посадової інструкції столяра відділу господарських та ремонтних робіт, яка затверджена директором КП «Госпкомобслуговування» від 19.08.2016 (далі по тексту - Посадова інструкція столяра).

Згідно з п. 1.3. Посадової інструкції столяра, столяр підпорядковується начальнику відділу господарських та ремонтних робіт, яким на час розгляду справи є ОСОБА_4 .

Отже, на позивача покладено трудовий обов`язок з виконання вказівок та доручень начальника відділу господарських та ремонтних робіт ОСОБА_4 .

Згідно довідки №028833 від 19.04.1990, позивач з 1990 року є особою з інвалідністю ІІ групи (безстроково).

Наказом від 29.06.2016 №55, на підставі ст. 172 КЗпП України та консультативного висновку №1089 Київського міського психоневрологічного диспансеру №2, позивачу встановлено режим роботи дня з 08.00 год. до 17.00 год.

Наказом від 12.11.2012 №180-к, на підставі довідки ЛКК №1634 від 18.10.2012 позивачу встановлено неповний робочий тиждень тривалістю чотири робочі дні (з понеділка по четвер), з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

Таким чином вбачається, що позивачу забезпечені умови праці з урахуванням наявної інвалідності та медичних рекомендацій.

Позивач стверджує, що ОСОБА_4 з метою звільнення позивача створює умови у яких неможливо працювати, умисно не забезпечує його роботою, налаштовує та нацьковує проти нього інших працівників, проте жодних доказів на підтвердження таких доводів матеріали справи не містять.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_4 віддав розпорядження диспетчеру про необхідність здати весь робочий інвентар та не допускати до виконання посадових обов`язків також є непідтвердженими жодними доказами. Крім того, як вбачається з інструкції диспетчера відділу господарських та ремонтних робіт, затвердженої директором КП «Госпкомобслуговування» 19.08.2016, диспетчер не наділений правами не допускати працівників до виконання посадових обов`язків та розпоряджатися майном підприємства.

Жодних доказів на підтвердження доводів позивача про те, що ОСОБА_4 нацьковує на позивача інших працівників підприємства матеріали справи не містять, тому такі доводи позивача є недоведеними.

Також непідтвердженими є доводи позивача про те, що ОСОБА_3 в образливому тоні примушував позивача робити невідповідні роботи, психологічно та морально тиснув.

Долучені позивачем до матеріалів справи копії світлин з нецензурними написами та з нацистською свастикою розмішені на стінах, дверях, плакатах, кріслі, які, як стверджує позивач, містяться на його робочому місці, не підтверджують обставин на які посилається позивач.

Так, згідно п. 2.1.1. Посадової інструкції столяра, робочим місцем столяра є підвальне приміщення в адмінбудинку на вул. Хрещатик, 36, літ. А.

Як встановлено за результатами розгляду справи і не оспорюється позивачем, окрім позивача на підприємстві працюють інші столяри, за якими також відповідно до Посадової інструкції столяра відділу господарських та ремонтних робіт закріплено робоче місце в підвальному приміщенні в адмінбудинку на вул. Хрещатик, 36, літ. А.

Допитані в судовому свідки ОСОБА_4 (начальник відділу господарських та ремонтних робіт КП «Госпкомобслуговування»), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (столяри 6 розряду відділу господарських та ремонтних робіт КП «Госпкомобслуговування») пояснили, що підвальне приміщення в адмінбудинку на вул. Хрещатик, 36, літ. А, не є особистим кабінетом позивача, а є приміщенням загального користування, написи та малюнки, які містяться на стінах та інших предметах, які знаходяться у зазначеному приміщенні знаходяться там тривалий час, а саме з часів Революції гідності.

Позивач не обґрунтував, яке мають відношення надані ним копії світлин з нецензурними написами та з нацистською свастикою до трудових прав позивача та не довів, що написи на копіях світлин адресовані безпосередньо позивачеві.

З огляду на зазначене, надані позивачем копії світлин не свідчать про вчинення мобінгу відносно позивача.

Аргументи позивача щодо відсутності реагування на його звернення подані керівництву КП «Госпкомобслуговування» спростовуються наявними в матеріалах справи копіями листів в.о. директора КП «Госпкомобслуговування» від 07.03.2023 №08/11316-52, від 30.07.2024 №08/11316-85, від 04.11.2024 №08/11316-148, від 24.10.2024 №08/11316-137, які були надані позивачеві на його письмові звернення/скарги.

Що стосується наданої позивачеві характеристики №08/11316-132 від 16.10.2024, то інформація, яка зазначене у ній щодо оцінки особистих якостей позивача, що стосуються роботи, яка на думку позивача є необ`єктивною та недостовірною, не може свідчити про чинення психологічного тиску чи бути елементом мобінгу, оскільки зазначене не узгоджується з положеннями ст. 22 КЗпП.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

На основі наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що на підтвердження обставин систематичного (повторюваного) тривалого умисного вчинення дій або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності позивача, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, створення стосовно позивача напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність, позивачем належних та допустимих доказів надано не було та не наведено фактичних даних, які підтверджують вчинення відповідачем (посадовими чи службовими особами підприємства) діянь, передбачених ст. 22 КЗпП України.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про встановлення факту мобінгу зі сторони відповідача відносно позивача не підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про спростування недостовірної інформації, викладеної в характеристиці №08/11316-132 від 16.10.2024, слід зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2024 позивач звернувся до в.о. директора КП «Госпкомобслуговування» із заявою про надання йому характеристики з місця роботи для пред`явлення в медичний заклад, для проходження і оновлення МСЕК.

16.10.2024 за підписом в.о. директора О. Сагайдака позивачеві було надано характеристику №08/11316-132, у якій зазначено наступне. « ОСОБА_1 працює в КП «Госпкомобслуговування» на посаді столяра 6-го розряду відділу господарських та ремонтних робіт з 02.10.2007. За час роботи його можна охарактеризувати як співробітника, що має низький професійний потенціал. Зарекомендував себе як конфліктний працівник та некваліфікований фахівець. Порушує трудову дисципліну, що проявляється у недотриманні термінів виконання доручень, недисциплінованості і неорганізованості. Роботу виконує неякісно. До колег ставиться зневажливо, нездатний налагодити контакт, має недовіру серед працівників. Ігнорує прохання керівництва щодо вирішення та обговорення робочих проблем та конфліктних ситуацій. Не дотримується правил внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції. Неодноразово застосовувались заходи дисциплінарного впливу. За характером агресивний, роздратований, неврівноважений, безвідповідальний. Постійно подає надумані та безпідставні скарги на колег, адміністрацію підприємства.»

Позивач стверджує, що інформація, зазначена відповідачем у характеристиці від 16.10.2024, є недостовірною та принизливою, така інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до п. 4 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

За змістом п.11-12 вказаної постанови Пленуму ВСУ, відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму ВСУ при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок повідомлення викривачем інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» через зовнішні канали повідомлення в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції», має право на відповідь. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже, для позивача діє загальний тягар доведення факту поширення недостовірної інформації та недостовірності цієї інформації.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009, недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Згідно з ст. 2 ЗУ «Про інформацію» одним з основних принципів інформаційних відносин є достовірність та повнота інформації.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

На підтвердження доводів щодо недостовірності інформації зазначеної в характеристиці від 16.10.2024 за №08/11316-132 позивач долучив до матеріалів справи почесні грамоти та подяки, які були видані останньому, а саме:

1) подяка Київського міського голови від 24.08.2023 «за вагомий особистий внесок у соціально-економічний, культурно-освітній, науково-технічний розвиток України і її столиці - міста Києва, зміцнення обороноздатності, значні здобутки у професійній, громадській діяльності, самовіддану працю та з нагоди 32-ї річниці незалежності України»;

2) почесну грамоту, видану в 2022 році головою Профспілки працівників державних установ «за активну участь в Творчому конкурсі Профспілки працівників державних установ м. Києва 2022 року»;

3) подяку Київського міського голови від 15.02.2011 «за ратні і трудові здобутки, активну життєву позицію та з нагоди дня захисника вітчизни»;

4) почесну грамоту, видану в 2018 році головою міського комітету Профспілки працівників державних установ «за плідну працю та активну участь в діяльності Об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської державної адміністрації».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зазначені почесні грамоти та подяки надавались позивачеві до певних святкових дат, урочистих подій, участі у творчих конкурсах (участь в діяльності профспілок) і не мають відношення до ділових, професійних, особистих якостей працівника.

Також позивач надав до суду ксерокопію спільної заяви співробітників КП «Госпкомобслуговування», датовану 30.03.2016, яка була подана до Шевченківського районного суду м. Києва в рамках розгляду цивільної справи №761/2311/16-ц, згідно змісту якої ОСОБА_1 характеризується позитивно, гарний фахівець, професіонал, надійний, відповідальний працівник, у конфліктах або суперечках помічений не був.

Крім того, позивач долучив до матеріалів справи копію листа старшого інспектора ОСОБА_13 від 18.09.2024 згідно змісту якого ОСОБА_1 характеризується позитивно, гарний фахівець, любить свою роботу та робить її з задоволенням.

Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи копій листів в.о. директора КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_3 від 30.07.2024 №08/11316-85, від 04.11.2024 №08/11316-148, 24.10.2024 №08/11316-137, позивач неодноразово письмо повідомлявся про необхідність дотримання трудової дисципліни та сумлінно виконувати роботу обумовлену трудовим договором, виконувати накази, розпорядження, доручення в.о. директора підприємства та безпосереднього керівника начальника відділу господарських та ремонтних робіт ОСОБА_4 .

Згідно актів начальника відділу господарських та ремонтних робіт КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_4 від 01.10.2024, 03.10.2024 ОСОБА_1 відмовився від повторного інструктажу з питань охорони праці.

30.09.2024 ОСОБА_1 відмовився отримати та ставити підпис у відмітці про ознайомлення з письмовим дорученням виконуючого обов`язки директора ОСОБА_3 від 30.09.2024 про виконання роботи з ремонту п`яти стільців у колонній залі адміністративної будівлі на вул. Хрещатик, 36, літ. А; текст доручення було зачитано вголос виконуючим обов`язки директора ОСОБА_3 . Зазначені роботи ОСОБА_1 виконані не були. Факт відмови ОСОБА_1 від отримання письмового доручення та факт невиконання зазначеної вище роботи підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів від 30.09.2024, дорученнями від 30.09.2024, службовою запискою від 30.09.2024.

При цьому ОСОБА_1 відмовився надавати письмові або усні пояснення щодо невиконаного доручення в.о. директора ОСОБА_3 від 30.09.2024 про виконання роботи з ремонту п`яти стільців у колонній залі адміністративної будівлі на вул. Хрещатик, 36, літ. А, що підтверджується копією акту від 01.10.2024 та службової записки від 01.10.2024 складеної інспектором з кадрів ОСОБА_8

03.10.2024 ОСОБА_1 відмовився ставити підпис у відмітці про ознайомлення з наказом №69 від 01.10.2024 про застосування дисциплінарного стягнення, про що складено відповідний акт копія якого міститься в матеріалах справи.

27.01.2025 складено акт про неналежне виконання ОСОБА_1 робіт із заміни серцевини в дверях кабінету 205 на вул. Хрещатик, 36. 25.02.2025 на зазначений акт ОСОБА_1 було надано письмові пояснення про ненавмисне пошкодження майна.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які є працівниками робіт КП «Госпкомобслуговування» пояснили, що ОСОБА_1 є конфліктною особою і у нього частко виникають суперечки з працівниками КП «Госпкомобслуговування», а також керівництвом підприємства.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_1 часто подає скарги на посадових та службових осіб, які завжди реєструються і на них надаються письмові відповіді.

Встановлено, що наказом в.о. директора КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_3 від 01.10.2024 №69 до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, у зв`язку з порушенням трудової дисципліни та неналежним виконанням трудових обов`язків.

Наказом в.о. директора КП «Госпкомобслуговування» ОСОБА_3 від 26.02.2025 № 05-к ОСОБА_1 звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку.

Слід зазначити, що основні вимоги до характеристики на працівника включають обов`язкові реквізити (назва компанії, ПІБ, посада, період роботи), опис професійних обов`язків та їх якості виконання (навички, досягнення), оцінку особистих якостей, що стосуються роботи (відповідальність, комунікабельність), інформацію про дисциплінарні стягнення/нагороди та завершальні реквізити (підпис, печатка, дата). Текст викладається зазвичай на корпоративному бланку.

Якщо працівник не погоджується з текстом характеристики, він має право висловити свої зауваження у письмовій формі, а за необхідності - звернутися до профспілки або Державної служби України з питань праці, що є органом, який контролює дотримання трудового законодавства.

Матеріали справи не містять відомостей про вчинення позивачем жодних із перелічених вище дій.

З огляду на зазначені вище норми законодавства та встановлені в ході розгляду справи обставини справи, дослідивши текст поширеної відповідачем інформації, в якій, як стверджує позивач, міститься недостовірна інформація щодо негативних характеризуючих його ознак, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а також інші матеріали справи, в тому числі і подані відповідачем докази, суд дійшов висновку, що за своїм змістом інформація, зазначена в характеристиці від 16.10.2024 за №08/11316-132 щодо характеризуючих ознак позивача носить характер оціночних суджень, і є виключно суб`єктивною думкою автора.

Окрім вищенаведених висновків, суд звертає увагу і на те, що позивачем не надано доказів, що поширена відповідачем інформація порушує особисті немайнові права позивача.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що інформація, поширена відповідачем, не містить будь-яких фактичних неправдивих даних, отже відсутні підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині спростування недостовірної інформації задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування витрат на лікування слід зазначити таке.

Відповідно до частин 1-3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

Складовими для настання відповідальності за завдання шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача; вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №648/2035/17, провадження №61-6677св22).

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 197/1330/14, провадження № 61-21956св19, вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Позивач просить стягнути з відповідача шкоду за понесені витрати на лікарські засоби у розмірі 2540,00 грн. На підтвердження доводів щодо понесення зазначених витрат, позивач долучив до матеріалів справи ксерокопії квитанцій від 09.10.2024, 10.10.2024, 13.10.2024, 10.10.2024, 20.11.2024, 26.11.2024 про придбання ліків, вітамінів та інших медичних засобів на загальну суму 1911,16 грн. При цьому до стягнення позивач заявляє суму у розмірі 2540,00 грн.

Надані позивачем медичні документи (консультативний висновок спеціаліста лікаря-психіатра від 29.11.2024; консультативний висновок невропатолога від 06.12.2024; довідка Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 05.12.2024 про перебування у період з 02.12.2024 по 05.12.2024 на лікуванні у діабетологічному відділенні на лікуванні), а також копія заяви від 01.02.2023 адресованої на ім`я в.о. директора КП «Госпкомобслуговування» з проханням відпустити з роботи у зв`язку із погіршенням здоров`я, що згідно змісту заяви настало через те, що ОСОБА_3 змушував виконувати роботу, яку позивачу, як інваліду, заборонено робити, - не підтверджують з достовірністю, що погіршення здоров`я позивача, в зв`язку з чим останній поніс певні матеріальні витрати, було наслідком дій окремих працівників відповідача.

Будь-які докази, які можуть свідчити про факт заподіяння позивачеві матеріальної шкоди в наслідок дій відповідача в матеріалах справи відсутні.

Позивач не обґрунтував та не довів належними та допустимими доказами якими саме діями чи бездіяльністю відповідача була нанесена матеріальна шкода позивачеві та наявний причинний зв`язок між такими діями та шкодою.

Дослідивши надані докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що саме відповідач своїми діями спричинив матеріальну шкоду позивачеві, отже позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід зазначити таке.

В обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач вказує, що протиправні дії та бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів по припиненню мобінгу, умисне ігнорування відповідачем заяв позивача про психологічний тиск, погрози життю та здоров`ю, створення навколо позивача напруженої, ворожої, образливої атмосфери, а також умисне поширення недостовірної інформації, викладеної в характеристиці від 16.10.2024, спричинили позивачеві значну моральну шкоду та страждання у вигляді відчуття несправедливості та розчарування, страждання, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 80 000,00 грн.

Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року).

Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступним змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності.

Як зазначено у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

Разом з тим, будь-якого документального підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних страждань діями чи бездіяльністю відповідача до суду надано не було.

Крім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку позивачем не доведено одночасної наявності чотирьох умов, які б слугували підставою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди, зокрема, неправомірності дій відповідача, наявності шкоди, вини заподіювача шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог.

Оскільки суд за результатами розгляду цієї справи дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати та витрати на надання юридичних послуг не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 201, 277, 1166, 1167 ЦК України, статтями 22, 3, 4, 51 КЗпП України, статтями 2-7, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 95, 133, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП "Госпкомобслуговування", третя особа: Державна служба України з питань праці про встановлення мобінгу, невжиття заходів щодо його припинення, ушкодження здоров`я внаслідок мобінгу, захисту честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Н.В. Аббасова