Головуючий у суді першої інстанції А. В. Янченко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

10 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

заінтересована особа головний державний виконавчець Ірпінського відділу

державної виконавчої служби у Бучанському районі

Київської області Центрального міжрегіонального

управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко Євген

Валерійович

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2025 року, постановлену у складі судді Янченка А. В., в примішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії, рішення головного державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченка Є. В., боржник ОСОБА_2 , у якій просив визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження в рамках ВП № НОМЕР_3 від 12.08.2024, винесену головним державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченком Є. В.

В обгрунтування заявлених вимог вказав, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2014 року у справі 369/12028/13-ц було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, що станом на день проголошення рішення суду було еквіваленто 586 440,00 грн. Ірпінським МВ ДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2014 року. 12.08.2024 головним державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченком Є. В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в рамках ВП № НОМЕР_3 у зв`язку із стягненням боргу з боржника у розмірі 530 947,54 грн та виконавчого збору.

Скаржник вважає вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки зважаючи на те, що судом ухвалено рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на час ухвалення судового рішення, а не на час такого стягнення, не вважається належним виконанням. Також вказав, що перед прийняттям постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний був встановити факт виконання відповідного рішення боржником, зокрема, шляхом отримання від боржника доказів його виконання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на дії/рішення головного державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченка Є. В., боржник ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, безпідставне не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про відсутність законних підстав для закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належне виконання боржником свого грошового зобов`язання за рішенням Києво - Святошиньского районного суду Київської області від 16.06.2014 у справі № 369/12028/13-ц, оскільки при поверненні виконавчого листа у виконавчому провадженні НОМЕР_4 державний виконавець повинен був зазначити лише стягнуту суму за виконавчим листом, а не залишок цієї суми. Орган виконавчої служби взяв на себе право суду щодо встановлення суми боргу, а саме зазначив гривневий еквівалент суми боргу станом на 16.06.2014, чим грубо порушив права стягувача.

Суд не врахував положення Закону України «Про виконавче провадження» та правові висновки Верховного Суду стосовно того, що належним виконанням зобов`язання встановленого в іноземній валюті є або іноземна валюта, або її еквівалент станом на день виконання судового рішення, а не гривневий еквівалент станом на день проголошення судового рішення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Липовой І. В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду просив залишити без змін як законну та обгрунтовану, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Головний державний виконавчець Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко Є. В. у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету виконавчої служби, що підтверджується звітом про доставку вихідної креспонденції Київського апеляційного суду.

Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від державного виконавця не надходило.

Так, суд апеляційної інстанції зауважує, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності державного виконавця, оскільки дійшла висновку, що у даній справі неявка вказаного учасника справи не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, звертаючись до суду зі скаргою на дії/рішення державного виконавця, ОСОБА_1 вказує на відсутність законних підстав для закінчення виконавчого провадження, передбачених п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме фактичного виконання в повному обсязі рішення суду, на підставі якого був виданий виконавчий документ, оскільки виконання повинно було здійснюватись в іноземній валюті, а перерахування стягувачу боргу в національній валюті України за курсом НБУ станом на час ухвалення рішення суду судом першої інстанції не може вважатися належним виконанням судового рішення.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд дійшов висновку, що при поданні в Ірпінський ВДВС заяви від 31.05.2024 про примусове виконання виконавчого листа від 04.09.2014, із зазначеним у ньому залишком боргу 530 947,54 грн, ОСОБА_1 , як стягувач, усвідомлював, погоджувався та бажав, що стягнутий з боржника борг у гривні буде перерахований стягувачу саме в зазначеному розмірі залишку у гривні. Під час виконавчого провадження це також підтвердилось фактичною згодою стягувача отримати на раніше повідомлений ним державному виконавцю рахунок в банку суму боргу стягнутого з боржника у гривні. Згода стягувача виразилась в тому, що отримані на рахунок кошти у гривні він не повернув на рахунок Ірпінського ВДВС і не оскаржив дії державного виконавця щодо перерахування цих коштів у гривні. Таку поведінку стягувача суд вважав такою, що узгоджується зі змістом виконавчого листа від 04.09.2014, оскільки сума боргу у виконавчому листі, окрім розміру в іноземній валюті, виражена також сумою гривневого еквіваленту, та відповідно до інформації з попереднього виконавчого провадження залишок боргу виражений лише у конкретній сумі у гривні, а саме у розмірі 530 947,54 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають нормам процесуального та матеріального права, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 подано до Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву від 31.05.2024 про примусове виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 16.06.2014 у справі №369/12028/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики 50 000 доларів США, що еквівалентно 586 440,00 грн та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441,00 грн.

До вказаної заяви додано виконавчий лист від 04.09.2014, виданий Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі №369/12028/13-ц. На зворотній стороні виконавчого листа від 04.09.2014, у графі відмітки міститься запис від 31.05.2024, за підписом головного державного виконавця Тертичної В. В. про повернення стягувачу виконавчого документу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що залишок боргу за виконавчим документом становить 530 947,54 грн.

Також до вказаної заяви додано довідку з банківськими реквізитами гривневого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», номер рахунку НОМЕР_1 , ІBAN НОМЕР_2 .

Заява ОСОБА_1 від 31.05.2024 не містить відомостей/посилань щодо часткового виконання ОСОБА_2 вказаного вище судового рішення та, зокрема в ній не сказано стягувачем суми залишку боргу.

У ході розгляду скарги судом було також встановлено, що у попередньому виконавчому провадженні НОМЕР_4, у якому здійснювалось примусове виконання на підставі виконавчого листа від 04.09.2014 Києво-Святошиського районного суду Київської області, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.05.2024, головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тертичною В. В., зазначений залишок нестягненої суми за виконавчим документом 530 947,54 гривня (UAH). Залишок нестягненої суми боргу в доларах США не зазначено.

Стягувач не подав до Ірпінського ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ будь-яких відомостей та документів щодо залишку суми боргу в доларах США. Також не надсилав державному виконавцю банківського рахунку в долара США.

Таким чином, на момент винесення постанови від 10.06.2024 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, за заявою ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа від 04.09.2014, відповідно до змісту поданих документів, державним виконавцем було визначено залишок суми боргу за виконавчим документом у розмірі 530 947,54 грн.

Так, за заявою стягувача головним державним виконавцем Ірпінського ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ Дяченком Є. В. було винесено 10.06.2024 постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 та розпочато примусове виконання на підставі виконавчого листа від 04.09.2014 Києво-Святошинського районного суду Київської області, у якій вказано, що станом на 31.05.2024 залишок заборгованості становить 530 947,54 грн.

Також, 10.06.2024 державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 53 094,75 грн та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження в розмірі 369,00 грн.

15.07.2024 боржник ОСОБА_2 внесла на рахунок Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 584 411,29 грн, що відповідало загальній сумі виконавчого провадження, включно з сумами боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Розпорядженнями від 23.07.2024, від 06.08.2024, від 08.08.2024 стягнута з боржника сума боргу з рахунку Ірпінського ВДВС була перерахована стягувачу на вказаний ним рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», номер рахунку НОМЕР_1 , ІBAN НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 не оскаржував постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5 від 10.06.2024, зокрема в частині зазначеної державним виконавцем суми залишку заборгованості у розмірі у гривні, що становила 530 947,54 грн, та дії державного виконавця щодо перерахування стягнутого з боржника боргу на гривневий рахунок стягувача у національній грошовій одиниці.

Крім того, ОСОБА_1 не оскаржував рішення державного виконавця Тертичної В. В., якою було визначено залишок нестягненої суми за виконавчим документом у розмірі 530 947,54 гривня (UAH) і залишок нестягненої суми боргу в доларах США не зазначено не було.

Таким чином, державним виконавцем у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, розпочатому 10.06.2024 за заявою стягувача на підставі виконавчого листа від 04.09.2014 Києво-Святошинського районного суду Київської області, було стягнуто з боржника ОСОБА_2 залишок заборгованості 530 947,54 грн (визначений попереднім державним виконавцем), який в повному розмірі перераховано на банківський рахунок стягувача.

Постановою головного державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченка Є. В. від 12.08.2024 закінчено виконавче провадження № НОМЕР_3 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Уже після закінчення виконавчого провадження до Ірпінського ВДВС надійшла заява ОСОБА_1 від 12.08.2024, у якій стягувач просив державного виконавця змінити виконавче провадження із грошової одиниці гривня на долар США, так як зазначено в рішенні суду від 16.06.2024. До заяви додав інформацію про реквізити рахунку в доларах США.

Однак вказана заява державним виконавцем не була розглянута, оскільки виконавче провадження НОМЕР_3 на момент її надходження було закінчено у зв`язку із фактичним виконання боржником свого зобов`язання перед стягувачем, про що державним виконавцем винесено відповідну постанову.

Так, згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, у разі якщо позика правомірно надана в іноземній валюті та позикодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частини третьої ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частиною першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Аналогічну норму містив вказаний Закон і в попередній редакції (стаття 53).

У справі, яка переглядається, встановлено, що виконавче провадження було відкрито за виконавчим листом, виданим 04.09.2014 Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі №369/12028/13-ц на виконання рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики 50 000 доларів США, що еквівалентно 586 440,00 грн, та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441,00 грн.

Отже, у даному випадку вказані вище норми матеріального закону не може бути застосовано, оскільки рішенням суду визначений інший порядок виконання боржниками грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, та вже судом визначено відповідний грошовий еквівалент в гривнях (рішенням суду борг стягнуто в доларах США із зазначенням гривневого еквіваленту за курсом Національного банку України на час вирішення спору).

Оскільки державний виконавець не наділений за законом правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду, головний державний виконавець Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко Є. В. при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_3 від 12.08.2024на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону № 1404-VIII, обґрунтовано виходив з того, що боржником ОСОБА_2 фактично було виплачено усі грошові кошти, які підлягали стягненню за виконавчим листом №369/12028/13-ц від 16 червня 2014 року.

Відтак обґрунтованим є висновок суду першої інстанцій про законність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того суд першої інстанції слушно зауважив, що з моменту набрання чинності Постановою НБУ № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» і до теперішнього часу органи виконавчої служби та приватні виконавці не мають можливості звертатися із дорученнями на придбання іноземної валюти за рахунок коштів, стягнутих з фізичних осіб для виконання судових рішень в валюті.

Відповідно до п.17 п. 12 Постановою НБУ № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», уповноваженим установам забороняеться здiйснювати торгiвлю валютними цiнностями (уключаючи операції за дорученням клієнтів), крім випадкiв, зокрема, купiвлі iноземної валюти за дорученням державного виконавця за рахунок коштiв, стягнутих з держави, державних пiдприємств, юридичних осiб, частка держави в статутному капiталi яких становить 100 вiдсоткiв, у порядку, визначеному Законом Украiни «Про виконавче провадкення», за умови їх перерахування на рахунки стяryвача, відкриті в Україні, (п. 12 доповнено п.п. 17 згiдrо з постановою Правлiння Нацiонального банку України вiд 03.05.2024 N 56).

У ході перегляду справи знайшло своє підтвердження те, що виконавчий документ, виданий на підставі рішення від 16.06.2014 у справі №369/12028/13-ц до Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов із відміткою про залишок боргу за виконавчим документом у розмірі 530 947,54 грн, внесеною 31.05.2024 за підписом головного державного виконавця Тертичної В. В. у зв`язку з поверненням стягувачу виконавчого документу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 закону України «Про виконавче провадження».

Наведені відомості у виконавчому документі, повністю узгоджуються з Поставною від 31.05.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_4, винесеної головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тертичною В. В. Залишок нестягненої суми в доларах США в постанові від 31.05.2024 не зазначався. У виконавчому провадженні НОМЕР_4 здійснювалось примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа від 04.09.2014 Києво-Святошиського районного суду Київської області. За заявою стягувача ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, виконавчий документ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» був повернутий стягувачу 31.05.2024.

Будь-яких доводів на спростування наведених обставин скаржником не надано як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції. Також ним не надано жодного доказу щодо наявності іншого розміру нестягнутого залишку боргу станом на 31.05.2024, ніж той, що вказаний у постанові від 31.05.2024 у ВП НОМЕР_4 та у відмітці від 31.05.2024 на виконавчому документі.

Натомість, зазначення відповідних відомостей у постанові від 31.05.2024 про повернення виконавчого документу стягувачу та у відмітці на виконавчому документі про залишок нестягнутої суми узгоджується з вимогами п. 22 розділу ІІІ Інструкція №512/5, відповідно до якого, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Посилання апелянта на норми Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених Наказом №1829/5 від 07.06.2017 МЮ України, та твердження про те, що при поверненні виконавчого листа у ВП НОМЕР_4 державний виконавець мав зазначити лише стягнуту суму у виконавчому провадженні, а не залишок суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, суперечить п. 22 розділу ІІІ Інструкції №512/5, що передбачають обов`язок виконавця зазначити у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу та у відмітці на самому виконавчому документі саме залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення.

ОСОБА_1 не оскаржував постанову від 31.05.2024 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП№НОМЕР_4 та рішення державного виконавця щодо виконання відмітки від 31.05.2024 на виконавчому документі. Зокрема не надав доказів звернення до державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тертичної В. В. із заявою про виправлення або доповнення до постанови від 31.05.2024та відмітки від 31.05.2024 на виконавчому документі щодо залишку суми, що підлягала стягненню за рішенням суду.

Апелянтом не додано суду жодного документу, на підставі якого державний виконавець Ірпінського ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Дяченко Є.В. мав би визначити іншу суму залишку боргу, що підлягає стягненню за виконавчим документом, в тому числі, вираженої у доларах США, ніж сума 530 947,54 грн., яка чітко була зазначена у відмітці на виконавчому листі від 04.09.2014 Києво-Святошиського районного суду Київської області, який був поданий до примусового виконання стягувачем.

При цьому ОСОБА_1 у своїй заяві від 31.05.2024 про примусове виконання судового рішення на підставі виконавчого листа від 04.09.2014 Києво-Святошиського районного суду Київської області, яка була подана ним до Ірпінського ВДВС, не зазначив суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, як це передбачено ч. 3 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Із заявою та відповідним відкритим рахунком у валюті долари США щодо стягнення суми боргу у доларах США стягувач звернувся до державного виконавця вже після закінчення виконавчого провадження. Стягувач не подав до Ірпінського ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ будь-яких відомостей та документів про залишок нестягнутої суми боргу в доларах США.

Таким чином, на момент винесення постанови від 10.06.2024 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, за вказаною заявою ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа від 04.09.2014, відповідно до змісту поданих документів, державним виконавцем обґрунтовано визначено, що залишок боргу за виконавчим документом становив 530 947,54 грн. Відповідно, за заявою стягувача головним державним виконавцем Ірпінського ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ Дяченком Є. В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 та розпочато примусове виконання на підставі виконавчого листа від 04.09.2014 Києво-Святошинського районного суду Київської області, де станом на 31.05.2024 залишок заборгованості становив 530 947,54 грн.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не спростовано наявність підстав для закінчення виконавчого провадження згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме фактичного виконання в повному обсязі рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Таким чином, державним виконавцем у виконавчому провадженні НОМЕР_3, що розпочато 10.06.2024 за заявою стягувача ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа від 04.09.2014 Києво-Святошинського районного суду Київської області, стягнуто з боржника ОСОБА_2 залишок заборгованості 530 947,54 грн, який в повному розмірі перерахований на рахунок стягувача.

При цьому державний виконавець не уповноважений був самостійно здійснювати розрахунок/перерахунок/корекцію розміру гривневого еквіваленту, тим самим замінюючи при цьому рішення суду. ОСОБА_1 не звертався до суду з заявою про роз`яснення порядку виконання рішення суду, оскільки борг стягнуто у доларах США і також в рішенні суду зазначений його еквівалент в українській гривні. Крім того ОСОБА_1 не просив державних виконавців про звернення до суду для отримання роз`яснення судом порядку виконання такого рішення суду.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що якщо ОСОБА_1 вважає, що внаслідок несвоєчасної сплати боржником заборгованості за рішенням суду він поніс відповідні втрати від інфляції, стягувач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права із відповідними вимогами.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються натвласному лумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, якім суд першої інстанції надав вірну оцінку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу скаржника без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

На підставі п. 19 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» суд апеляційної інстанції судові витрати по сплаті судового збору за подання апляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення, відносить на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Повна постанова складена 16 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна