печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Соколова О.М.,

при секретарі судового засідання - Колесник А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 757/67038/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу роботодавця та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року представник позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач, АТ «Укрзалізниця») про визнання протиправним та скасування наказу роботодавця та зобов`язання вчинити дії.

У обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 працює на посаді помічника директора Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця».

Попередженням про наступне вивільнення від 05.10.2021 №ЦПК-96 помічника директора Департамент з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця» 22.10.2021 поінформовано під підпис про скорочення та надано перелік вакантних посад для подальшого працевлаштування.

З метою поновлення свого порушеного права позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 26.07.2021 №1967/ос «Про деякі питання діяльності АТ «Укрзалізниця», а також скасувати всі внутрішні документи, які були створені в АТ «Укрзалізниця» на виконання наказу АТ «Укрзалізниця» від 26.07.2021 №1967/ос «Про деякі питання діяльності АТ «Укрзалізниця». Допустити негайне виконання рішення суду в частині відновлення трудових прав, стягнути з відповідача судові витрати на користь позивача.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.12.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.12.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 757/67038/21-ц.

17.01.2022 року представник позивача повторно звернулася до суду з заявою про забезпечення позову у цивільній справі № 757/67038/21-ц.

14.02.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній повністю не визнає позовні вимоги.

14.02.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про доручення доказів.

06.03.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про доручення доказів.

20.09.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 757/67038/21-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2024 року занесеною до протоколу судового засідання частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

18.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява на виконання протокольної ухвали.

14.03.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, вимоги підтримали, просили задовольнити.

Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява у якій остання промила розглядати справу без участі відповідача, проти задоволення вимог позову заперечувала та просила відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймала посаду помічника директора Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця».

Рішенням наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 15.03.2021 №A-10/9-21 Ком.т. ліквідовано Департамент з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця» із передачею відповідних функцій до філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2020 (протокол №Ц-45/125 Ком.т.) визнано такими, що втратили чинність пункт 8.1. рішення правління від 21.02.2019 (протокол №46/10 Ком.т.) у частині затвердження Положення про Департамент з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень з 01 березня 2021 року та пункт 8.2. рішення правління від 21.02.2019 (протокол №Ц-46/10 Ком.т.) у частині затвердження структури Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень (п.п.2.2.5, 2.2.6).

Рішенням наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 15.03.2021 (протокол №А-10/9-21 Ком.т) ліквідовано Департамент з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця».

Таким чином на підставі рішення наглядової ради АТ «Укрзалізниця» 15.03.2021 (протокол №А-10/9-21 Ком.т), рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2020 (протокол №Ц-45/125 Ком.т.) наказу АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку із змінами від 26.07.2021 №2 до штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця», затвердженого 26.07.2021, підлягають вилученню зі штатного розпису з 01.08.2021 посада помічника директора Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця», яку обіймає ОСОБА_1.

Попередженням про наступне вивільнення від 05.10.2021 №ЦПК-96 помічника директора Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця» 22.10.2021 поінформовано під підпис про скорочення та надано перелік вакантних посад для подальшого працевлаштування.

Так, згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами). воєнного стану, керуючись ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів припинено з 01.04.2022 простій ОСОБА_1 та призупинено з нею дію трудового договору з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Наведене свідчить, що на час подання позову трудовий договір з ОСОБА_1 призупинено, що в свою чергу, говорить про безпідставність позовних вимог позивача.

Також, судом встановлено, що 10.12.2021 року за вих. ЦПК-213 були надані пропозиції з переліком вакантних посад для подальшого працевлаштування від яких ОСОБА_1 відмовилася.

Окрім цього, листом від 03.08.2022 за №ЦЦУП-11/127 та листом від 07.10.2022 за М№ЦЦУТІ-11/255 ОСОБА_1 були додатково надані пропозиції з переліком вакантних посад.

Таким чином, ОСОБА_1 не виявляє бажання працювати в АТ «Укрзалізниця» на тих посадах, на якій її може бути забезпечено роботою.

На посаді помічника директора Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень АТ «Укрзалізниця» не має змоги забезпечити позивача роботою у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та збройною агресією російської федерації проти України.

Вказаний наказ стосується саме зміни в організації виробництва і праці АТ «Укрзалізниця».

Таким чином прийняття такого рішення є виключною компетенцією АТ «Укрзалізниця» та є складовою права на управління діяльністю товариства.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України (далі ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені нам органи відповідно до статуту підприємства.

Пунктом 20 Статуту АТ «Укрзалізниця» затвердженого Постановою КМУ від 02.09.2015 № 735, товариство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, формує облікову політику.

Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що правові підстави для визнання незаконним наказу АТ «Укрзалізниця» від 26.07.2021 №1967/ос «Про деякі питання діяльності АТ «Укрзалізниця», відсутні.

До того ж, судовим розглядом встановлено, що згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 26.07.2021 №1967/ос відповідач лише почав процедуру по скороченню посад у вказаному Департаменті відповідача, під яке підпала і посада, яку обіймала позивач.

На момент подачі позову, відповідачем не було прийнято рішення про звільненню позивача з посади, яку вона обіймала.

У свою чергу, 21.02.2025 року відповідачем було прийнято наказ АТ «Укрзалізниця» №721/ос про припинення трудового договору з позивачем, за її заявою.

Так, трудовий договір з позивачем було припинено 25.02.2025 року на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Таким чином, 25.02.2025 року між позивачем та відповідачем були припинені трудові відносини за угодою Сторін.

Суд приходить до висновку, що, до прийняття вказаного наказу АТ «Укрзалізниця» від 21.02.2025 року відповідач не порушував права позивача, оскільки дій щодо скорочення/звільнення позивача так і не здійснив.

Отже, наказ відповідача від 21.02.2025 року №721/ос підтверджує той факт, що відповідач жодним чином не порушував та не порушує трудові права позивача, зокрема і наказом, який оскаржується позивачем, та який є предметом розгляду даної справи.

З огляду на викладене, вищевказаний наказ відповідача є належним доказом в розумінні статті 77 ЦПК України та таким, що спростовує факти порушення відповідачем трудових прав позивача та свідчить про відсутність підстав для скасування наказу АТ «Укрзалізниця» від 26.07.2021 №1967/ос «Про деякі питання діяльності АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права с підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними е докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається (постанови Верховного Суду від 28.03.2019 р. у справі № 757/3495/16-ц. від 22.01.2020 р. у справі № 451/706/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 15-52c20).

Таким чином позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права.

Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації нею своїх трудових прав, а обраний позивачем спосіб захисту є фактично неправомірною формою втручання у внутрішню господарську діяльність Товариства. Втім така незгода не може бути предметом розгляду в суді, оскільки такий спосіб не відповідає способам захисту прав.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на нього.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 40 КЗпП України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу роботодавця та зобов`язання вчинити дії, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Соколов