Унікальний номер справи 756/4597/25
Головуючий у суді першої інстанції М. М. Ткач
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

10 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року в частині його оскарження, ухвалене у складі судді Ткач М. М., в примішенні Оболонського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між сторонами 12.02.2022 було укладено Договір №109ВП/02/2022 «Про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) пакет «Базовий» 6-13 тижнів до пологів - Одноплідна вагітність. За Договором спостереження вагітності №109ВП/02/2022 від 12.02.2022 медичний заклад брав на себе зобов`язання надати пацієнту медичну допомогу, що полягає у проведенні циклу амбулаторного обстеження вагітності пацієнта згідно діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я та стандартів медичної допомоги з амбулаторного спостереження вагітності, затверджених в медичному закладі, яку пацієнт зобов`язується прийняти і виконувати та сплатити на умовах Договору. Згідно з п. 5.2 зазначеного Договору спостереження вагітності, вартість медичної допомоги склала 34 122,00 грн, які було сплачено Пацієнтом у повному обсязі, згідно з рахунком № 30722 від 12.02.2022, що підтверджується чеком №27842 від 12.02.2022. Перелік медичної допомоги (діагностично - лікувальних закладів) Сторони погодили у додатках до Договору спостереження вагітності. Внаслідок листування з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» пацієнтом було отримано виконаний у довільній формі та без будь-якого підпису розрахунок вартості фактично наданих Медичним закладом пацієнту послуг, згідно з яким пацієнту за Договором спостереження вагітності до повернення визначено суму: 15 812,00 грн.

Позивач вказала, що пологи пацієнта відбулись 23.08.2022. Таким чином 23.08.2022 припинив свою дію Договір №109ВП/02/2022 від 12 лютого 2022 року «Про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) пакет «Базовий» 6-13 тижнів до пологів - Одноплідна вагітність. Крім того, 21.02.2022 між сторонами було укладено Попередній договір №36ПП/02/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) Пакет «Стандарт», відповідно до умов якого сторони прийняли на себе зобов`язання у термін з 22 по 32 тиждень вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в Медичному закладі або афілійованих закладах) або з 32 до 34 тиждень терміну вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності у інших медичних закладах) укласти договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів, одноплідна вагітність, пакет «Стандарт». На виконання п. 1.4 Попереднього договору, при підписанні Попереднього договору пацієнт здійснила на користь медичного закладу авансовий платіж у розмірі 65 790,00 грн згідно з рахунком №72006 від 21.02.2022, що підтверджується чеком № 28032 від 21.02.2022 та дорівнює ціні / вартості послуг Медичного закладу за Основним договором (Договором про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність), пакет «Стандарт», укладання якого обумовлювалось Сторонами у Попередньому договорі. Укладання Основного договору сторони обумовили в будь-якому разі в строк, не більше, ніж до досягнення пацієнтом терміну вагітності 34 тижні. Однак у зазначений термін укладання Основного договору сплив, Основний договір не укладено, жодна зі сторін по справі не здійснювала надсилання будь-якого проекту Основного договору іншій стороні, відтак Попередній договір №36ПП/02/2022 від 21.02.2022 на підставі ч. 3 ст. 635 ЦК України є припиненим.

Крім того вказав, що право відмови від Договору існує у Сторін на підставі п.1.8 Попереднього договору. Так, згідно з п. 1.8 Попереднього договору, у разі відмови Пацієнта або Медичного закладу від укладання Основного договору у термін, передбачений п. 1.1 Попереднього договору, зобов`язання за Попереднім договором припиняються, при цьому грошові кошти, сплачені в якості авансового платежу за даним Попереднім договором підлягають поверненню Медичним закладом Пацієнтові протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги Пацієнта. При цьому повернення суми авансового платежу здійснюється Медичним закладом у безготівковій формі шляхом перерахування на рахунок Пацієнта, або в інший не заборонений чинним законодавством України спосіб, виключно на його письмову вимогу та за відрахуванням вартості фактично наданої Медичним закладом медичної допомоги (медичних послуг).

Позивач вказує, що оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 635 Цивільного кодексу України закінчився строк дії Попереднього договору, а Основний договір не було укладено, так як повідомлено про відмову укладання будь-яких договорів з ТОВ «Пологовий будинок «ЛЕЛЕКА», сплачені пацієнткою в якості авансового платежу грошові кошти у розмірі 65 790,00 грн. підлягають поверненню протягом 5 робочих днів з моменту одержання даної письмової вимоги пацієнта. Разом сума коштів до повернення: 15 812,00 грн. (сплачених по Договору спостереження вагітності) + 65 790,00 грн. (сплачених по Попередньому договору) = 81 602,00 грн.

Також вказала, що у зв`язку з істотною зміною обставин, за яких укладалися договори, а саме через початок війни росії проти України, яка розпочалась 24.02.2022, через те, що неможливо було за змінених обставин розраховувати на можливість отримання послуг від медичного закладу, на якість і повноту послуг медичного закладу, а головне - задля безпеки свого життя та здоров`я і безпеки ще ненародженої дитини, позивач виявила бажання відмови від Договору спостереження вагітності та від Попереднього договору. У спосіб звернення на електронну пошту позивачка заявляла про її бажання повернути сплачені авансові платежі за вказаними вище Договором спостереження вагітності та Попереднім договором. Листом від 16.06.2022 Медичним закладом було підтверджено отримання заяви та обіцяно повернення коштів. У подальшому листуванні відповідач вказував на потребу зачекати дзвінка з фінансового відділу, однак не визначав конкретних термінів. Також, позивачу пропонувався варіант повернути кошти, якщо якась третя особа отримуватиме послугу, а грошові кошти від такої третьої особи будуть направлені позивачці. Медичний заклад відтермінував на невизначений час повернення грошей та такі і досі залишаються неповернутими.

На адресу реєстрації відповідача було направлено досудову вимогу, з вимогою повернути позивачу протягом 5 робочих днів з моменту одержання цієї письмової досудової вимоги, але в будь-якому разі не пізніше ніж у семиденний термін, грошові кошти у розмірі 65 790,00 грн, які було сплачено в якості авансового платежу згідно з умовами Попереднього договору №36ПП/02/2022 від 21.02.2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) Пакет «Стандарт», та повернути у семиденний строк з моменту одержання письмової досудової вимоги грошові кошти, які було сплачено в якості авансового платежу згідно з умовами Договору №109ВП/02/2022 від 12.02.2022 (спостереження вагітності) в сумі не наданих послуг, а саме: 15 812,00 грн. Сплачені кошти не повернуто, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

У зв`язку з викладеним, позивач просила стягнути з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на її користь грошові кошти сплачені в якості авансового платежу за Попереднім Договором №36ПП/02/2022 від 21.02.2022 у розмірі 65 790,00 грн, грошові кошти, сплачені за ненадані послуги за Договором №109ВП/02/2022 від 12.02.2022 в розмірі 15 812,00 грн, суму інфляційних витрат за період з 24.06.2022 по 03.04.2025 у розмірі 24 020,51 грн, 3 відсотка річних за період з 24.06.2022 по 03.04.2025 у розмірі 6 800,91 грн, витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 81 602 грн, 3 відсотка річних у розмірі 6 800,91 грн, інфляційні втрати у розмірі 24 020,51 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

У задоволенні клопотання ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про розстрочку виконання рішення відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» подало апеляційну скаргу, посилається в цій частині рішення на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Також просить задовольнити клопотання від 24.04.2024 про розстрочення виконання рішення суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України задоволенню не підлягали, оскільки такі нарахування є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тоді як будівля пологового будинку зазнала значних пошкоджень через бойові дії, робота була призупинена і введення військового стану офіційно визнається форс-мажорною обставиною, а тому положення статті 617 ЦК України звільняють ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, про що вже зазначалося у низці постанов Київського апеляційного суду.

Відповідач не заперечує щодо стягнутої суми у розмірі 81 602,00 грн, яку необхідно повернути позивачу, проте суд першої інстанції бепідставно відмовив у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду на три місяці зі сплатою щомісячних платежів у розмірі 27 200,66 грн.

Вважає, що судом першої інстанції надано невірну оцінку доказам, а саме наданим документам на підтвердження складного матеріального стану, щодо великої суми щомісячного кредитного платежу, в тому числі валютного, та інших зобов`язань, пов`язаних з функціонуванням ТОВ «Пологовий будинок «Лелека». Оскільки саме початок війни призвів до призупинення діяльності ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та збитковості згідно фінансової звітності за 2024 рік, як результат у ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» недостатньо коштів, щоб розрахуватись за всіма борговими зобов`язаннями і одночасно з цим не стати банкрутом.

Зазначено, що постійне блокування рахунків знижує можливість відповідача здійснювати свою господарську діяльність з метою отримання прибутку та погашення боргових зобов`язань, в тому числі негайно повернути кошти третій особі одномоментно і в найближчий час.

Представник позивача Кравинська Ю. В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на викладені у відзві на апеляційну скаргу доводи. Просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 3 200,00 грн.

Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції суду. З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що 12.02.2022 між ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та ОСОБА_1 укладено Договір № 109ВП/02/2022 про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) Пакет «Базовий» з 6-13 тижнів - до пологів (одноплідна вагітність) (надалі - Договір спостереження), за умовами якого медичний заклад зобов`язався надати позивачу медичну допомогу, що полягає в проведенні циклу амбулаторного спостереження вагітності пацієнта згідно діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України та стандартів медичної допомоги з амбулаторного спостереження вагітності, затверджених в медичному закладі, яку пацієнт зобов`язується прийняти і виконувати та сплатити на умовах даного договору.

Згідно з п. п. 5.2, 5.3 Договору вартість медичної допомоги, що надається пацієнту медичним закладом складає 34122,00 грн та сплачується пацієнтом одноразово у формі 100% передоплати у момент підписання даного договору.

Відповідно до п. 4.1.1 Договору медичний заклад зобов`язаний надати якісну та кваліфіковану медичну допомогу, а також провести всі діагностично-лікувальні заходи відповідно до даного Договору.

Згідно із п.п. 4.3.6, 4.4.2 Договору пацієнт зобов`язаний сплатити за надану медичним закладом медичну допомогу у повному обсязі та в узгоджений сторонами в договорі строк, а також має право відмовитись від подальшого лікування.

Пунктами 6.1, 6.4, 6.5 Договору передбачена відповідальність згідно з чинним законодавством України та умовами цього договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором. Сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання цього договору у разі виникнення особливих обставин з об`єктивних причин (форс-мажорних обставин), які сторони не могли передбачити і що перешкоджають сторонам виконати свої обов`язки. До таких обставин віднесено, зокрема, війну та воєнні дії.

Відповідно до п. 6.6 Договору сторона, яка не може виконувати свої договірні відносини внаслідок обставин, зазначених у п. 6.5 договору повинна проінформувати про це іншу сторону не пізніше 15 календарних днів, а також належним чином цей факт підтвердити.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та сплати пацієнтом суми передбаченої п. 5.2 даного договору і діє до пологів пацієнта.

Дія договору може бути достроково припинена, зокрема, з ініціативи пацієнта, за умови письмового повідомлення медичного закладу шляхом написання заяви на ім`я головного лікаря медичного закладу, із зазначенням причин розірвання договору. В такому випадку договір вважається розірваним через 5 робочих днів з моменту отримання відповідного повідомлення від пацієнта. В такому випадку пацієнту на його вимогу повертається сплачена сума вартості договору, що зазначена у п. 5.2 договору, за винятком вартості фактично наданої медичної допомоги пацієнту за договором (п. 8.1.2 Договору).

Відповідно до Додатку № 1 до вищевказаного договору сторонами обумовлено перелік медичних обстежень і консультацій, які входять у предмет договору.

Відповідно до рахунку-фактури №30772 від 12.02.2022, сума для оплати за амбулаторне спостереження вагітних (з 6 тижня і до пологів) пакет «Базовий», одноплодова вагітність із врахуванням знижки становить 34122,00 грн.

Судом встановлено, що позивачем сплачено згідно рахунку-фактури №30772 від 12.02.2022 та фіскального чеку № 27842 від 12.02.2022, грошові кошти у розмірі 34122,00 грн., що не заперечувалось ТОВ «Пологовий будинок «Лелека».

Сторони підтвердили, що на виконання умов Договору № 109ВП/02/2022 від 12.02.2022 ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» надано позивачу послуги на суму 18 310,00 грн. Сума не наданих відповідачем позивачу послуг за Договором №109ВП/02/2022 складає 15 812,00 грн. (34 122,00 грн. - 18 310,00 грн.).

Крім того, 21.02.2022 між ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та ОСОБА_1 був укладений Попередній договір №36ПП/02/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) Пакет «Стандарт» (далі- Попередній договір), відповідно до умов якого сторони прийняли на себе зобов`язання у термін з 22 до 32 тижня вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності у медичному закладі відповідача або афілійованих закладах) або з 32 до 34 тижня вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності у інших медичних закладах) укласти Договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність), Пакет «Стандарт», на умовах якого пацієнт зможе отримати від медичного закладу кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні пологів пацієнта, на основі діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України, обов`язкових протоколів і стандартів медичної допомоги та стандартів і протоколів прийнятих в Медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього.

Згідно з п. 1.4 Попереднього договору, при підписанні даного Попереднього договору пацієнт здійснює на користь медичного закладу авансовий платіж у розмірі 65 790,00 грн., що дорівнює ціні/вартості послуг медичного закладу за Основним договором (Договором про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність), Пакет «Стандарт».

Пунктом 1.5. Попереднього Договору передбачено, що авансовий платіж у розмірі, визначеному п.1.4. Попереднього договору виконується пацієнтом шляхом внесення та/або перерахування коштів у національній валюті України на рахунок Медичного закладу, вказаний у Попередньому Договорі, у тому числі за допомогою електронних платіжних засобів, та/або з використання готівкового розрахунку в касі Медичного закладу, в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України.

Крім того, відповідно до п.1.6. Попереднього договору, грошові кошти, сплачені пацієнтом у якості авансового платежу за даним Попереднім Договором зараховуються в рахунок оплати ціни послуг Медичного закладу за Основним договором.

Згідно із п. 1.8. Попереднього договору, у разі відмови Пацієнта або Медичного закладу від укладання Основного договору, у термін, передбачений п.1.1 цього Попереднього договору, зобов`язання за цим Попереднім Договором припиняються, при цьому грошові кошти, сплачені в якості авансового платежу за даним Попереднім договором, підлягають поверненню Медичним закладом Пацієнтові, протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги пацієнта. При цьому повернення суми авансового платежу здійснюється Медичним закладом, у безготівковій формі, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Пацієнта, та /або в інший не заборонений чинним законодавством України спосіб, виключно на його письмову вимогу, та за відрахуванням вартості фактично наданої медичним закладом медичної допомоги (медичних послуг).

Відповідно до чеку №28032 від 21.02.2022 позивачем було сплачено 65 790,00 грн. позивачем сплачено грошові кошти за Попереднім договором, що не заперечується ТОВ «Пологовий будинок «Лелека».

Позивач зверталася до відповідача із заявами про повернення грошових коштів, оскільки медичні послуги їй надані не були і дитину вона народжувала в іншому пологовому будинку.

Також позивачем направлялась на адресу відповідача претензія про повернення грошових коштів сплачених за Договором спостереження та Попереднім договором.

16.06.2022 з офіційної електронної адреси відповідача на електронну адресу ОСОБА_1 надійшла відповідь на її звернення, відповідно до якої заяву отримано, повідомлено про необхідність очікування дзвінка менеджера фінансового відділу найближчим часом.

У подальшому пацієнт неодноразово зверталася до відповідача, щодо повернення коштів, разом з тим кошти їй не були повернуті.

Отже, ОСОБА_1 відповідачем підлягала до повернення загальна сума у розмірі 81 602,00 грн., що визнається ТОВ «Пологовий будинок «Лелека».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, які стали причиною невиконання договору про надання медичної допомоги (повномасштабне вторгнення РФ на територію України), хоча і визнано форс-мажором та звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення.

Судом першої інстанції зазначено, що оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язань, зокрема щодо повернення позивачу грошових коштів, отже у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом із сумою основного боргу 3 відсотка річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Вирішуючи питанняпро розстрочення виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що саме по собі посилання представника відповідача на наявність в країні військового стану, велика сума щомісячного платежу по кредитах, велика кількість судових рішень, за якими з відповідача стягнуто заборгованість, не можуть слугувати обставиною, достатньою для розстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано доказів наслідку впливу вказаних обставини на його матеріальний стан та спроможність виконати рішення суду. При цьому судом враховано, що минуло вже два роки як відповідачем відновлено господарську діяльність, товариством надаються медичні послуги та отримується прибуток, а посилання на велику кількість судових рішень, за якими з відповідача стягнуто заборгованість, носять абстрактний характер.

Рішення Оболонського районного судуд м. Києва від 21 липня 2025 року не оскаржується відповідачем в частині зобов`язання повернення позивачу суми не наданих відповідачем позивачу послуг у розмірі 81 602,00 грн.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 186/1743/15-ц (провадження № 61-5639св18) зазначено, що якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) вказано, що перегляд судових рішень (як рішень, постанов та ухвал) у апеляційному та касаційному порядках унормовано спеціальними статтями ЦПК України. Доступ до апеляційного та касаційного переглядів є одним із принципів цивільного процесу і передбачений у пункті 8 частини третьої статті 2 та статті 17 ЦПК України. За результатами апеляційного та касаційного переглядів відповідно суд має право як на певні висновки щодо розгляду справи по суті (статті 374, 409 ЦПК України), так і певні процесуальні висновки, які унеможливлюють подальший апеляційний чи касаційний розгляд (статті 362 та 396 ЦПК України).

Відтак суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача - в частині вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України та відмови у задоволенні клопотання ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про розстрочку виконання рішення.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК Українивизначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Встановивши факт прострочення відповідачем виконання його грошового зобов`язання у розмірі 81 602,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про необхідність стягнення з нього на користь позивачки 3 відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача про те, що позовні вимоги в цій частині не підлягали задоволенню з огляду на введення військового стану, що офіційно визнається форс-мажорною обставиною, оскільки відповідачем не надано відповідних документів ТПП України (сертифікату) щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання внаслідок непереборної сили саме зобов`язання за укладеним між сторонами договором у вигляді повернення грошових коштів пацієнту після його розірвання у встановленому законом і договором порядку.

Відповідач, вказуючи на те, що з березня 2022 року робота пологового будинку була вимушено припинена через російську агресію та введення воєнного стану на території України, не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачці сплачених коштів за договором, оскільки замовлені та оплачені медичні послуги остання не отримала.

Посилання відповідача на пошкодження будівлі пологового будинку, що потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану, через що ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» опинилось у скрутному матеріальному становищі, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє як неспроможні посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, і що положення статті 617 ЦК України звільняють ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» як боржника від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постановах Київського апеляційного суду по іншим справам за позовами фізичних осіб до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на вимогах частини четвертої статті 263 ЦПК України, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Відтак, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у нього виник обов`язок сплатити позивачці 3 відсотка річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, які правомірно були стягнуті з нього на користь позивача судом першої інстанції, а саме 3 відсотка річних за період з 24.06.2022 по 03.04.2025, що становить 6 800,91 грн., інфляційні витрати за період з 24.06.2022 по 03.03.2025, що становить 24 020,51 грн.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення, колегія суддів виходить із наступного.

24.04.2025 року відповідачем ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» направлено до суду першої інстанції клопотання про розстрочення виконання рішення, мотивоване тим, що обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення суду та/або роблять його неможливим, отже, суд має оцінити долучені до клопотання докази у сукупності із істотними об`єктивними обставинами та врахувати, зокрема, факт існування надзвичайної події (форс-мажор), засвідченої листом ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, повномасштабне вторгнення військ рф, внаслідок якого відповідач з 01 вересня 2022 року не може повноцінно досягнути основної мети від своєї господарської діяльності та отримати очікуваний прибуток; відповідач не ухиляється від виконання свого обв`язку повернення коштів, визнає наявність заборгованості, але просить суд під час ухвалення рішення врахувати його фінансовий стан; поступове відновлення господарської діяльності відповідачем з надання послуг медичної допомоги та подальшу перспективу надходження коштів на рахунок підприємства, тощо.

Крім того, судом має бути взято до уваги і відсутність в діях відповідача умисних дій (заздалегідь передбачуваних).

Так, наразі ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» має значні кредитні зобов`язання, які має щомісячно виплачувати, та інші зобов`язання, пов`язані з функціонуванням ТОВ «Пологовий будинок «Лелека. Разом із тим, станом на дату подачі даного клопотання в судах є велика кількість справ з позовами до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека».

Таким чином, велика сума щомісячного кредитного платежу, велика кількість справ, наявність від`ємного балансу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» підтверджує неможливість негайного повного виконання рішення суду відповідачем. Враховуючи вищевикладене та станом на дату клопотання, у ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» недостатньо коштів, щоб розрахуватись за всіма борговими зобов`язаннями і одночасно з цим не стати банкрутом.

В той же час, діяльність ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» полягає у наданні медичної допомоги на платній основі, мільйони українців виїхали за кордон, в країні загалом погіршилось економічне становище і як результат потік пацієнтів до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» значно впав. При цьому відповідач робить все можливе для погашення заборгованості перед платником, але на даний час у відповідача недостатньо грошових коштів, щоб зробити це одномоментно і в найближчий час.

В зв`язку з відсутністю реальної фінансової можливості негайно повернути платнику суму у розмірі 81 602,00 грн. відповідач не зможе ані сплатити заборгованість платнику, ані здійснювати свою господарську діяльність (через постійне блокування рахунків) з метою отримання прибутку та погашення боргових зобов`язань.

До клопотання відповідачем надано копію фінансової звітності ТОВ «Лелека» за 2024 рік, оборотно-сальдові відомості, копію виписки по особовому рахунку, копії платіжних документів на підтвердження повернення заборгованості пацієнтам.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відмовляючи ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» в задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення, суд першої інстанції виходив із того, що саме по собі посилання представника відповідача на наявність в країні військового стану, велику сума щомісячного платежу по кредитах, велику кількість судових рішень, за якими з відповідача стягнуто заборгованість, не можуть слугувати обставиною, достатньою для розстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано доказів наслідку впливу вказаних обставини на його матеріальний стан та спроможність виконати рішення суду.

При цьому судом враховано, що минуло вже два роки як відповідачем відновлено господарську діяльність, товариством надаються медичні послуги та отримується прибуток, а посилання на велику кількість судових рішень, за якими з відповідача стягнуто заборгованість, носять абстрактний характер.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 796/43/2018, підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 червня 2021 року, справа № 9901/598/19 (провадження № 11-440заі20), обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.

У відповідності до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26 грудня 2003 року, який було враховано Верховним Судом в постанові від 12 листопада 2018 року в справі № 2-101/99 (провадження № 61-44406 ск 18), при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що, відповідно до статті 373 ЦПК та статті 121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення у справі «Трихліб проти України», заява №58312/00, пп.25-32, від 20 вересня 2005 року, у справі «Іммобіліаре Саффі проти Італії», заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п.66).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Дійсно, надані відповідачем докази, а саме фінансова звітність за 2024 рік, можуть підтверджувати збитковість діяльності підприємства за вказаний період, разом із тим, не є беззаперечним доказом неможливості виконання або утруднення виконання рішення суду.

Аналогічно, не є такими доказами надані ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» документи на підтвердження суми щомісячного кредитного платежу.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про неможливість здійснення господарської діяльності в зв`язку постійним блокуванням рахунків, недостатність коштів для розрахунку за всіма борговими зобов`язаннями, що може призвести до банкрутства підприємства, не підтверджені належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Апеляційний суд враховує, що до клопотання про розстрочення виконання рішення відповідачем надано значну кількість платіжних документів за 2022 - 2024 роки з призначенням повернення коштів за медичні послуги з ведення пологів, за заявами та на підставі ухвалених судових рішень, що не підтверджує, а навпаки спростовує доводи відповідача про наявність перешкод у здійсненні виплат в зв`язку з блокуванням рахунків.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на непереборні обставини, пов`язані із військовою агресією рф, уведенням воєнного стану і обмеженням фінансування в зв`язку з виїздом українців за кордон, відхиляються апеляційним судом, оскільки носять загальний характер.

В матеріалах справи відсутні відомості, що у зв`язку із військовою агресією робота товариства припинена, як і припинене фінансування чи виплата працівникам заробітної плати.

Апеляційний суд звертає увагу, що введення воєнного стану на території України не є перешкодою для діяльності підприємств, які при здійсненні господарської діяльності перебувають у рівному економічному становищі, за виключенням окупованих територій, при цьому діяльність відповідача відновлено з 01 вересня 2022 року, тобто більше ніж два роки тому.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин відповідачем до апеляційної скарги не надано.

Апеляційний суд враховує, що за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідач не позбавлений можливості після набрання рішенням законної сили звернутися до суду першої інстанції із заявою про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Отже, у справі, яка переглядається, судом не допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які б могли слугувати підставою для скасування рішеня суду, ухваленого за результатами її розгляду. Сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення в оскаржуваній його частині, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

Суд встановив, що на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги позивачем надано Договір про надання правової допомоги №20/03-2025 від 20.03.2025 року, укладений з адвокатом Кравинською Ю. В., квитанцію про сплату грошових коштів на суму 3 200,00 грн за надання послуг у сфері права у цивільній справі №756/4567/25 (складання відзиву на апеляційну скаргу).

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає заявлений позивач розмір у сумі 3 200,00 грн дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної адвокатом роботи щодо складання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, а тому вартість виконаних адвокатом робіт не можна вважати завищеною.

Клопотання та/або заперечення щодо зменшення заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на адресу суду не надходило.

Отже, враховуючи, що з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів (складання відзиву на апеляційну скаргу), принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, колегія суддів дійшла висновку, що є справедливим стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 3 200,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року в частині його оскарження залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Квітки Цісик, буд. 56, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 200 (три тисячі двісті) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Повна постанова складена 12 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна