Унікальний номер справи 754/5199/25
Головуючий у суді першої інстанції І. І. Коваленко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

24 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Національна академія образотворчого мистецтва

і архітектури

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Коваленко І. І., в примішенні Деснянського районного суду м. Києва.

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом доНаціональної академії образотворчого мистецтва і архітектури про поновлення на роботі і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просив поновити його на роботі та стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що не мав наміру розривати трудовий договір, заяву про звільнення він написав під тиском і погрозами керівництва. У наказі про звільнення від 06 березня 2025 року зазначено формулювання «за власним бажанням», однак заява про звільнення не містила такої волі, оскільки в ній не було зазначено формулювання «за власним бажанням» або посилання на статтю 38 КЗпП України.

Крім того позивач вказав, що відповідач звільнив його, не запропонувавши іншої роботи як працівнику - інваліду та не погодивши таке звільнення з профспілковою організацією.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про поновлення на роботі і стягнення середного заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що позивача було звільнено під примусом, про що свідчить написана ним заява без статті звільнення. Примушування позивача щодо звільнення почалося через нещасний випадок, який ставсяз ним у грудні 2023 року та конфлікну ситуацію, яка виникла у подальшому.

Судом не було враховано, що позивач не забрав у роботодавця трудову книжку, не підписував наказ про звільнення, що свідчить про відсутність у нього бажання звільнятися. Самовільне формулювання статті звільнення відповідачем є порушенням законодавства про працю.

Крім того судом не враховано порушення відповідачем при звільненні працівника - особи з інвалідністю положень ст. 43 КЗпП України, оскільки роботодавець не погодив звільнення працівника з профсоюзною організацією.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених в ній доводів.

Представник відповідача Яворський В. І. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2023 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду експлуатаційно-технічного відділу за основним місцем роботи з 17 жовтня 2023 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом у розмірі 3 934,00 грн за рахунок загального фонду бюджету, що підтверджується наказом№ 529-ос від 16.10.2023 про прийом на роботу, та наказом№576-ос від 11.12.2023 про внесення змін до наказу №529-ос від 16.10.2023.

06 серпня 2024 року ОСОБА_1 було встановлено під знаком питання діагноз - закрита травма грудної клітини (зі слів) у довідці зазначено, що об`єктивно на шкірі гематом немає. Зазначене викладене у довідці від 06.08.2024, виданій лікарем чергувального кабінету ОСОБА_2 . Довідка не містить назви медичної установи, лікар якої видав позивачу вказану довідку.

ОСОБА_1 09 серпня 2024 року звернувся до Деснянського УП ГУНП у м. Києві із заявою, у якій стверджував, що 06 серпня 2024 року о 10:30 год у приміщенні Національної академії мистецтва та архітектури йому було нанесено удар в область серця на роботі ОСОБА_3 .

Допитаний у якості свідка ОСОБА_3 (77 років), який працює головним інженером у відповідача з 2001 року, пояснив, що ОСОБА_1 працював електриком у його підрозділі приблизно 1 рік. Вказав, що конфліктних ситуацій за цей час він не спостерігав. Про обставини звільнення позивача свідку нічого не відомо, оскільки звільнення оформлювала кадрова служба. Свідок підтвердив, що пропонував позивачу звільнитися за власним бажанням.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_4 (77 років), який працює у відповідача провідним енергетиком з лютого 2024 року пояснив, що був безпосереднім керівником позивача, деталі його звільнення не пам`ятає. Позивач працював по 3 дні на місяць, часто перебував на лікарняному та у відпустках. Свідок пояснив, що не спілкувався з позивачем, заяву та наказ про звільнення не бачив, про конфлікт йому нічого не відомо, вказівок писати заяву на звільнення позивачу не надавав.

Судом встановлено, що у період з 07 січня 2025 року по 07 березня 2025 року ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується наказом№2-вп від 07.01.2025 про надання відпустки без збереження заробітної плати.

05 березня 2025 року відповідач отримав заяву позивача про звільнення від 04 березня 2025 року такого змісту: «Прошу звільнити з роботи датою наступного дня після отримання заяви поштою».

Вказана заява була надіслана засобами поштового зв`язку цінним листом.

Наказом № 51-ос від 06.03.2025 про звільнення позивача було звільнено із посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду експлуатаційно-технічного відділу, з 06 березня 2025 року, за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України. Наказано виплатити компенсацію за 29 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи, в т.ч.: з 17.10.2023 по 16.10.2024 - 17 календарних днів; з 17.10.2024 по 06.03.2025 - 12 календарних днів. Видано письмове повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні.

06 березня 2025 року відповідач направив позивачу наказ про звільнення, повідомлення про нараховані суми при звільненні, лист від 06.03.2025, що підтверджується описомвкладення від 06.03.2025 № 079.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено викладені у позові обставини, не надано жодних доказів його примусу до звільнення з боку відповідача, а його власноручно написана та надіслана поштовим зв`язком заява підтверджує його добровільне волевиявлення на звільнення з роботи.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно частини першої та другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Отже, працівник має право з власної ініціативи в будь - який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини, якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення «не за згодою сторін» а - за власним бажанням працівнка, то датою звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення.

Подібні за змістом правові висновки викладений Верховним судом у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726 св18), від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22), від 14 травня 2024 року у справі № 754/9102/21 (провадження № 61-16543св23), від 13 лютого 2025 року у справі № 308/14313/19 (провадження № 61-11901св24).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Вирішуючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

У постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12 та від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13 вказано, що за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі №753/17776/19 (провадження № 14-163цс20) зроблено висновок, що трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 05 червня 2024 року у справі № № 643/6699/23 (провадження № 61-5462св24) вказано, що у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до заяви про звільнення від 04.03.2025, яка підписана позивачем, останій просив звільнити його із займаної посади з дати, наступної, після отримання заяви про звільнення поштою. Вказана заява свідчить про волевиявлення позивача звільнитися, що фактично відповідає волі працівника звільнитися за власним бажанням. В заяві про звільнення з роботи позивач не зазначав про порушення відповідачем його трудових прав.

У ході апеляційного перегляду справи позивачем не спростовано належними та допустимими доказами факт того, що написана ним заява про звільнення не відповідала його волевиявленню станом на момент її написання та надсиалння поштою на адресу Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури. ОСОБА_1 не довідв суду, про те, що надсилаючи таку заяву роботодавцю він мав намір звільнитися не за власним бажанням, а з інших підстав, обо взазалом не мав бажання звільнятися з роботи і зробив це під примусом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 склав та підписав власноруч заяву про звільнення, яку направив на адресу роботодавця поштою під час перебування у відпустці протягот трьох місяців. Тобто, заява була написана ним не на робочому місці, а тому стверджувати про те, що у той час (протягом трьох місяців відсутності на роботі) на нього чинився тиск суперечить встановленим вище обставинам справи.

Доводи ОСОБА_1 щодо примусу (тиску) до написання заяви про звільнення не підтверджені жодними доказами.

Зокрема посилання на обставини щодо примусу (тиску) пов`язаного із випадком, який мав місце на роботі є необгрунтованими, оскільки між подією, яка зі слів позивача сталася в серпні 2024 року, та фактом подання заяви про звільнення 4 березня 2025 року немає жодного причинно-наслідкового зв`язку.

При цьому колегія суддів вказує, що ОСОБА_1 після направлення заяви про звільнення на адресу відповідача мав можливість направити роботодавцю відповідну заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення у строк, встановлений законом. Разом з тим таких дій ним вчинено не було, що вказує на його волевиявлення на звільнення з за власним бажанням під час написання та направлення поштою на адресу відповідача заяви про звільнення.

Отже, доводи позивача про написання ним заяви про звільнення під тиском, не заслуговують на увагу, оскільки належними й допустимими доказами не підтверджені, у тому числі зверненням до відповідних органів щодо вчинення відносно нього протиправних дій (примушування до звільнення).

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача за його заявою про звільнення було здійснено з дотриманням положень трудового законодавства. Національна академія мистецтва і архітектури винесла законний наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі написаної ним заяви про звільнення.

Посилання апеляційної скарги на те, що роботодавець повинен був встановити причини неможливості продовжувати ним роботу, на увагу суду не заслуговують, оскільки зводяться до неправильного тлумачення позивачем положень закону. Таких вимог до роботодавця положення статті 38 КЗпП України не містить.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у заяві посилання на норму статті 38 КЗпП України колегія суддів оцінює критично, оскільки трудовим законодавством не передбачено зразка заяви про звільнення, при цьому визначальним є волевиявлення працівника звільнитися.

Натомість у поданій позивачем заяві про звільнення від 04.03.2025 вбачається однозначне прохання ОСОБА_1 про звільнення із зазначенням дати звільнення, що свідчить про свідомий намір припинити трудові відносини з узгодженням конкретної дати звільнення - наступним днем після отримання роботодавцем заяви про звільнення поштою.

Отже, подана працівником заява, що надсилалась засобами поштового зв`язку, про звільнення є підтвердженням його добровільного волевиявлення. Подальша зміна поведінки позивача не свідчить про незаконність його звільнення з роботи.

Хибними є доводи апеляційної скарги щодо невиконання відповідачем при звільненні позивача з роботи вимог ст. 43 КЗпП України, оскільки відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Таким чином у Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури не було обов`язку погоджувати звільнення ОСОБА_1 з профспілковою організацією.

Крім того безпідставними є доводи апеляційної скарги у тому, що роботодавцем не було запропоновано йому при звільненні іншої посади як інваліду ІІ групи, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Натомість у справі, яка переглядається, звільнення працівника відбулося за власним його бажанням на підставі поданої роботодавцю заяви.

Загалом наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відтак доводи апеляцйної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційнійній скарзі позивача відсутні.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати за подачу позивачем апеляційної скарги на рішення суду суд відносить на рахунок держави, оскільки у відповідності до положень п. 1 та п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, а підстави для стягнення з відповідача судового збору відсутні, оскільки суд апеляційної інстанції скаргу позивача залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Повна постанова складена 20 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна