КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 755/10781/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року, постановлену у складі судді Яровенко Н.О.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей,

встановив:

У червні 2025 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив установити факт перебування на його утриманні чотирьох дітей, віком до 18 років, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року справу направлено за підсудністю до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

Не погоджуючись з ухвалою, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду до Дніпровського районного суду м. Києва.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду щодо підсудності цієї справи до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, оскільки місце його проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , є помилковими, оскільки він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходиться в межах територіальної юрисдикції Дніпровського районного суду міста Києва, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу такою, що порушує норми процесуального права. Зазначена обставина підтверджується договором оренди.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, щодо передачі справи на розгляд до іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Направляючи справу за підсудністю до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання заявника зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , а отже справа належить до територіальної юрисдикції Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки судом було неправильно визначено суд, до підсудності якого належить ця справа.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 12 червня 2025 року заявник звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив установити факт перебування на його утриманні чотирьох дітей, віком до 18 років, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Обґрунтовуючи своє звернення із заявою до Дніпровського районного суду міста Києва, заявник посилався на договір найму житлового приміщення, що підтверджує факт його проживання в межах територіальної юрисдикції цього суду.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обставини щодо фактичного місця проживання заявником було надано копію договору найму житлового приміщення від 12 квітня 2024 року між ОСОБА_7 та заявником ОСОБА_1 , відповідно до якого заявник набув право користування на умовах оренди квартирою АДРЕСА_3 , строком на шість місяців, тобто з 12 квітня 2024 року по 12 жовтня 2024 року.

За даними Акціонерного товариства «Універсал Банк» щодо руху коштів по картці заявника від 09 червня 2025 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

З відповіді від 18 червня 2025 р. № 1491836 випливає, що за даними Єдиного державного демографічного реєстру заявник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 13 травня 2009 року.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом, встановленим ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або перебування, а позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Підсудність за вибором позивача визначена статтею 28 ЦПК України.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

В свою чергу, у ч. 1 ст. 293 ЦПК України, визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до ч. 1 ст.27 ЦПК України під місцем проживання фізичної особи розуміється зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.

За змістом статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями ч. 8 ст.187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру і на підставі ч. 3 ст.11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр» при здійсненні судочинства має доступ до інформації Реєстру в обсязі, необхідному для ідентифікації учасників судового процесу.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр» Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-комунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших праві свобод людини та громадянина. Єдиний державний демографічний реєстр використовується, зокрема, для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

До Реєстру вноситься, в тому числі, інформація про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, зняття особи з реєстрації місця проживання або про зміну місця проживання (перебування) особи (п. 5-1 ч.1 ст. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX, декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.

Частиною 1 ст. 4 Закону № 1871-IXпередбачено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1871-IX, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

У пункті 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, який набрав чинності 14 березня 2022 року, передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих російською федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21, «результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом. Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.»

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо непідсудності даної справи Дніпровському районному суду м. Києва, оскільки даних про декларування чи реєстрацію місця фактичного проживання за адресою АДРЕСА_2 - матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги заявника, що вказана адреса у Дніпровському районі м. Києва є його фактичним місцем проживання, що підтверджується належними доказами, з посиланням на висновки Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 752/4524/19 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду визнала за необхідне відступити від висновку щодо застосування частини першої статті 28 ЦПК України, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2022 року у справі № 556/1395/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного від 12 лютого 2020 року у справі № 161/1246/18 щодо визначення підсудності за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого.

Разом з тим, судом було помилково визначено суд, до територіальної підсудності якого віднесено дану справу.

Так, судом першої інстанції отримано відомості про зареєстроване місце проживання заявника, згідно з якими ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 13 травня 2009 року.

При цьому, Калуський міськрайонний суд у складі 11 суддів утворено пунктом 2 Указу Президента України від 15 березня 2004 р. № 328/2004, а Долинський районний суд Івано-Франківської області - Указом Президента України від 20 травня 2011 р. № 591/2011.

Відповідно до підпункту 9 пункту 3 постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 р. № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», яка набрала чинності з 19 липня 2020 р., в Івано-Франківській області ліквідовано Долинський район, водночас, згідно з підпунктом 9 пункту 2 цієї постанови в Івано-Франківській області утворено Калуський район (з адміністративним центром у місті Калуш) у складі територій Болехівської міської, Брошнів-Осадської селищної, Верхнянської сільської, Вигодської селищної, Витвицької сільської, Войнилівської селищної, Долинської міської, Дубівської сільської, Калуської міської, Новицької сільської, Перегінської селищної, Рожнятівської селищної, Спаської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 1.1.1. глави 1.1. розділу І Статуту Витвицької сільської територіальної громади Калуського району Івано-Франківської області Витвицька сільська рада територіальної громади утворена шляхом добровільного об`єднання територіальних громад сіл Витвиця, Кальна, Розточки, Слобода Болехівська, Станківці, Липа, Лужки, Церківна, селища Вигодівка.

Таким чином, село Кальна входить до складу Витвицької сільської територіальної громади, яка до 19 липня 2020 року входила до Долинського району Івано-Франківської області.

Починаючи з 19 липня 2020 року Долинський район ліквідовано, натомість утворено Долинську міську територіальну громаду, яку разом із Витвицькою сільською територіальною громадою включено до складу Калуського району Івано-Франківської області.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Таким чином, до утворення та початку діяльності відповідного місцевого окружного суду, Долинський районний суд Івано-Франківської області продовжує здійснювати правосуддя після ліквідації Долинського району, тобто не зважаючи на зміну адміністративно-територіального поділу України.

Тож справа належить до територіальної юрисдикції Долинського районного суду Івано-Франківської області.

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про непідсудність цієї справи Дніпровському районному суду м. Києва, проте помилився щодо суду, до територіальної юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року - змінити, визначивши, що цивільна справа за заявою ОСОБА_1 підлягає передачі до Долинського районного суду Івано-Франківської області.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року - змінити, визначивши, що цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення, - підлягає передачі за підсудністю до Долинського районного суду Івано-Франківської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.