КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5658/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року (суддя Бусик О.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Київській області, треті особи: Міністерство цифрової трансформації України, Державне підприємство «Інфотех», Державне підприємство «Дія» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

у квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати Державу Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України у передбачений законом спосіб спростувати недостовірну інформацію, зазначивши, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від органів досудового розслідування за статтею звинувачення ч. 2 ст. 162 КК України не переховувався, до органу досудового розслідування він не викликався та стягнути з Держави Україна грошові кошти у розмірі 1грн за заподіяну моральну шкоду, а також судові витрати по справі.

Мотивуючи позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач зазначав, що з 24 березня 2023 року по 17 травня 2023 року, на протязі 55 днів, на офіційному порталі МВС України у розділі «Особи, які переховуються від органів влади», знаходилось фото з зображенням його обличчя та відомості про оголошення його в розшук.

Позивач посилався на те, що 12 березня 2021 року слідчим ВП № 5 (с. Чайки) Бучанського РУП ГУ НП в Київській області прийнято постанову про оголошення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розшук у кримінальному провадженні, в якому щодо нього було складено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України. Однак, у тексті повідомлення, розміщеному на офіційному порталі МВС України, було зазначено недостовірну інформацію, що він ухиляється від органу досудового розслідування, повідомлення про його зникнення та відомості про дату зникнення. 12 березня 2021 року слідчим Бучанського ВП ГУ НП в Київській області, без дотримання вимог чинного кримінально процесуального закону України, що було встановлено судом, було прийнято

постанову про зупинення досудового розслідування та оголошення його в розшук, в результаті чого на офіційному порталі МВС України було розповсюджено недостовірні відомості про його переховування від органів досудового розслідування, оскільки насправді він до органу досудового розслідування не викликався.

Позивач зазначав, що 26 липня 2024 року він вперше отримав від органу, який здійснює досудове розслідування у кримінальних провадженнях №0000443, №50000266, копії двох процесуальних документів, які не були завірені належним чином, а саме повідомлення про підозру, складеного 18 грудня 2020 року т.в.о. начальника сектору дізнання Чайківського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області Здебським О.І. у кримінальному провадженні №0000443, та постанови, прийнятої 12 березня 2021 року слідчим СВ Бучанського РУП ГУ НП в Київській області Козловим С.С., про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №50000266 та оголошення розшуку. 28 вересня 2024 року він вперше отримав копії цих документів, завірені належним чином.

Позивач зазначав, що при вивченні змісту письмового повідомлення про підозру та постанови про зупинення досудового розслідування, він встановив, що вказані процесуальні документи прийняті щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого в ТОВ «Ратмир» та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2013 року працює у АТ «Сенс Банк», і з 2007 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, наявні суттєві відмінності між його персональними даними і аналогічними персональними даними ОСОБА_1 , оголошеного в розшук в зазначених кримінальних провадженнях, відтак на офіційному порталі МВС України, поряд з його ПІБ, датою народження та фото обличчя містилась недостовірна інформація стосовно прийняття рішення про оголошення його в розшук та вчинення ним активних дій по переховуванню від органу досудового розслідування, які підлягають спростуванню.

Позивач вважав, що його честь, гідність та ділову репутацію принижено зазначенням на офіційному порталі Міністерства недостовірної інформації про дату його зникнення, про факт його зникнення, а саме розповсюдженням недостовірної інформації про вчинення ним переховування від органів досудового розслідування.

Позивач посилався на те, що він не є особою, рішення щодо оголошення в розшук якої прийняте слідчим, тому оприлюднений на офіційному веб-порталі МВС інформаційний матеріал містить інформацію недостовірного змісту.

Позивач вважав, що оскільки його названо особою, яка переховується від органу досудового розслідування, то дане недостовірне повідомлення підлягає спростуванню.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 серпня 2024 року замінено неналежного відповідача - Національну поліцію України на належного - Головне управління Національної поліції в Київській області.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи.

Позивач посилається на доводи, викладені ним у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову, а також зазначає, що заходи зі встановлення його місця перебування тривали з 12 березня 2021 року по 17 травня 2023 року, при цьому він протягом даного періоду перетинав державний кордон, відвідував приміщення судів та територіальних підрозділів поліції, приймав участь у досудових розслідуваннях. Більше того, його не затримували під час проходження верифікації особи при перетині державного кордону, під час ідентифікації при входженні до приміщень судів та територіальних підрозділів

поліції, повістки йому не направлялись, відомості про нього, як про розшукуваного не обліковувались.

Позивач вважає, що наявні в матеріалах справи докази доводять, що оголошуючи його в розшук, працівники органу досудового розслідування безпідставно ототожнили його з іншою особою, щодо якої було прийнято рішення про оголошення такої особи в розшук, однак суд першої інстанції не навів мотивів, з яких він відхили надані ним докази, та дійшов помилкових висновків щодо спірних правовідносин, які не відповідають обставинам справи.

Також, позивач зазначає, що вже після ухвалення рішення суду судом першої інстанції, ним було здійснено пошук в ЄДРСР за номерами кримінальних проваджень №0000443 та №50000266, та виявлено, зокрема ухвалу слідчого судді від 30 вересня 2021 року у справі №369/13419/21 про скасування письмового повідомлення про підозру, у зв`язку з порушенням порядку вручення повідомлення про підозру адвокату, визначеного КПК України. Аналогічну інформацію ним було виявлено у змісті ухвали слідчого судді віл 11 березня 2021 року № 369/851/21, згідно якої також було скасовано письмове повідомлення про підозру адвокату, з підстав його вручення не уповноваженою на те особою. Також, 21 квітня 2023 року у справі № 369/5649/23 та 29 червня 2023 року у справі № 369/5901/23 слідчим суддею були постановлені ухвали, якими зобов`язано слідчого розглянути клопотання адвоката у визначений законом термін, зі змісту яких вбачається, що слідчий суддя встановив, що стосовно підозрюваних у даному кримінальному провадженні не вживалось жодних розшукових дій. Крім цього, ухвалою від 18 квітня 2024 року у справі № 369/16769/21 кримінальне провадження стосовно обвинувачуваних за ч. 2 ст. 162, ст. 356 КК України було закрито на підставі п. 10 ст. 284 КПК України, з посиланням на те, що обвинувальний акт був направлений до суду поза межами строку досудового розслідування, а в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості щодо повідомлення трьох з п`яти обвинувачуваних про підозру у даному кримінальному провадженні. Також, з листа начальника слідчого відділу Бучанського РУП ГУ НП в Київській області від 26 березня 2021 року № Б-255 вбачається, що досудове розслідування 12 березня 2021 року було зупинено і не відновлювалось, а 18 березня 2021 року був продовжений строк досудового розслідування до трьох місяців, тобто досудове розслідування, всупереч приписам ч. 2 ст. 280 КПК України, продовжувалось під час того, як саме досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні було зупинено. Також, із зазначеного листа вбачаються розбіжності у документах органу досудового розслідування, оскільки письмове повідомлення про підозру та постанова слідчого про зупинення досудового розслідування складені щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як постанова оперуповноваженого сектору кримінальної поліції складено стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що спершу припустив, що працівниками органу досудового розслідування була допущена помилка під час складання процесуальних документів, тому не подав даний лист до суду першої інстанції, однак, коли він дослідив зміст зазначених вище ухвал, він дійшов висновку про наявність системної недбалості та порушень вимог закону у діях працівників поліції, тому вважає, що цей лист є належним доказом, що має суттєве значення для вирішення спору.

Позивач вважає, що суд першої інстанції належним чином не навів мотивів, з яких він відхилив його доводи та не врахував подані ним докази, неправильно застосувавши при цьому норми матеріального права. Так, згідно ст. 277 ЦК України недостовірною інформацію є саме розміщення недостовірних даних щодо прийняття рішення про оголошення його в розшук та ухилення від органів досудового розслідування на офіційному порталі МВС України, поряд з його фото та персональними даними. Разом з цим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що інформація,

яку він просить спростувати, взята з матеріалів кримінального провадження, в ній не йдеться про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, відтак відсутні і підстави для її спростування, оскільки принцип презумпції невинуватості по відношенню до нього не був порушений, хоча під час розгляду справи він неодноразово зазначав, що оспорює не ті відомості, що містяться в матеріалах досудового розслідування, а саме ті, що містяться на офіційному порталі МВС України.

Також, позивач посилався на те, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, не надав йому можливості підготуватись до судових дебатів, відклавши судове засідання, хоча у судовому засіданні 13 листопада 2024 року він неодноразово заявляв таке клопотання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ НП у Київській області - Мєзєс О.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що ГУ НП в Київській області є державною установою, а саме центральним органом виконавчої влади, та фінансується суто з державного бюджету відповідно до бюджетної класифікації, при цьому Державна казначейська служба України не залучена до участі в справі в якості співвідповідача, що унеможливлює виконання рішення суду в частині стягнення моральної шкоди.

Представник ГУ НП у Київській області зазначає, що 12 березня 2021 року слідчим ВП № 5 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області було прийнято рішення про оголошення позивача в розшук та зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №50000266 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України, у зв`язку з оголошенням його в розшук. За даними бази даних «Розшук» системи ІПНП відомості про оголошення в державний розшук ОСОБА_1 внесені до системи 24 березня 2023 року з автоматичним висвітленням таких даних у пошуковому реєстрі «Особи, які переховуються від органів державної влади». 17 травня 2023 року розшукову справу було закрито у зв`язку з встановленням місцезнаходження особи з одночасним видаленням інформації про розшук ОСОБА_1 з пошукового ресурсу «особи, які переховуються від органів влади» порталу МВС України. Водночас, постанову слідчого від 12 березня 2021 року було скасовано ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2023 року, тобто на момент опублікування інформації про оголошення ОСОБА_1 в розшук постанова слідчого була чинною, та такою, що підлягала виконанню.

Представник ГУ НП у Київській області вважає, що позивачем не було доведено факт поширення ГУ НП у Київській області недостовірної інформації, а також факт порушення його особистих немайнових прав. Зокрема, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що у його житті відбулись кардинальні чи суттєві зміни в перебігу життєвих подій, або що йому було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи штучне обмеження у плануванні можливостей, або що погіршилась його репутація та загалом що йому було завдано моральної шкоди. Крім цього, кримінальним процесуальним законом передбачено порядок оскарження процесуальних рішень слідчого, яким позивач скористався та отримав належну сатисфакцію, при цьому задоволення слідчим суддею його скарги на дії слідчого не є безумовною підставою для відшкодуванням моральної шкоди.

Крім цього, представник ГУ НП у Київській області посилається на те, що позивач не залучив до участі у справі у якості співвідповідача Київську обласну прокуратуру, оскільки згідно положень ст. 36 Закону України «Про прокуратуру», здійснення нагляду за дотриманням законності під час проведення досудового розслідування, віднесено до повноважень прокурора як процесуального керівника у кримінальному провадженні.

Представник МВС України - Щепанський А.М. у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що відповідно до Положення про єдину інформаційну систему МВС

України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2018 року № 1024, інформаційний портал Національної поліції України є функціональною підсистемою єдиної інформаційної системи МВС України, при цьому наявність у цій системі відомостей стосовно розшуку позивача, є лише підтвердженням існування відповідного документу, яким оформлено процесуальне рішення слідчого про оголошення його в розшук. Більше того, наповнення та підтримання в актуальному стані баз даних єдиної інформаційної системи МВС України стосовно зареєстрованих кримінальних проваджень відноситься до повноважень Національної поліції України. Разом з тим, сам факт відомостей про перебування позивача у розшуку до єдиної інформаційної системи МВС України жодним чином не впливає на юридичне становище особи, не змінює характер та обсяг її прав та обов`язків та існуючого стану правовідносин, а також не містить ознак управління діяльністю інших суб`єктів.

Представник МВС України зазначає, що внесення відомостей щодо оголошення/припинення розшуку осіб до обліку розшукового призначення єдиної інформаційної системи МВС України здійснюється виключно на підставі облікових документів (інформаційно-статистичних карток), які надсилаються органом, що здійснює розшук до підрозділу інформаційно-аналітичної підтримки за територіальністю. При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що саме працівниками апарату МВС України було самостійно прийнято рішення про розміщення інформації щодо позивача на офіційному веб-сайті МВС України з подальшим його видаленням, що свідчить про необґрунтованість вимог до МВС України.

Також, представник МВС України вважає, що дії (бездіяльність) МВС України, внаслідок яких нібито було завдано моральної шкоди позивачу, є предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки, при цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів протиправних дій (бездіяльності) МВС України, наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями та наслідками, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Представник ДП «Дія» - Єркін О.М. у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що згідно Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №

835, розпорядники інформації, згідно з цим положенням завантажують у формі відкритих даних набір даних, визначений у переліку набору даних. Згідно додатку до цього положення, розпорядник інформації МВС України оприлюднює інформацію про осіб, які переховуються від правоохоронних органів. Разом з цим, ДП «Дія» як адміністратор Єдиного веб-порталу відкритих даних, здійснює адміністрування, технічну підтримку та безперебійне функціонування порталу, а також цілісність інформації відкритих даних після оприлюднення цієї інформації її розпорядниками.

ДП «Інфотех», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судової повістки-повідомлення до його електронного кабінету у системі «Електронний суд» (с.с.235 т.4, с.с.25 т.5), у судове засідання свого представника двічі не направило, тому на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела розгляд справи у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , який апеляційну скаргу підтримав, представників Головного управління Національної поліції в Київській області - Чубинського В.С. та Мєзєс О.В., Міністерства внутрішніх справ України - Щепанського А.М. та Кокоріної З.М., Міністерства цифрової трансформації України - Гашинського Д.М., Державного підприємства «Дія» - Абоімова О.Ю., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали

справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на офіційному веб-порталі Міністерства внутрішніх справ України за посиланням http://wanted.mvs.gov.ua/searchperson/було розміщено фотографію позивача та наступні відомості: регіон (орган внутрішніх справ): Вишнівське відділення поліції Києво-Святошинського відділу ГУНП в Київській області; категорія: особа, яка переховується від органів досудового розслідування; дата зникнення: 12.03.2021; місце зникнення: Київська, Києво-Святошинський, Чайки; прізвище: ОСОБА_1 ; Ім`я: ОСОБА_1 ; По батькові: ОСОБА_1 ; Прізвище російською: ОСОБА_1 ; Ім`я російською: ОСОБА_1 ; По батькові російською: ОСОБА_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стать: чоловіча; стаття звинувачення: ст. 162 ч.2; запобіжний захід: не застосовувався; контактна інформація: НОМЕР_1 (с.с.45-46 т.1).

Вказана інформація стосовно позивача була розміщена на офіційному веб-порталі Міністерства внутрішніх справ України з 24 березня 2023 року по 17 травня 2023 року.

Під час судового розгляду відповідачі вказані обставини не заперечували.

Згідно листа Києво-Святошинської окружної прокуратури № 55-507/24 від 19 січня 2024 року, у провадженні СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області перебувало кримінальне провадження № 0000443 від 12 грудня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 2 ст. 162 КК України, обвинувальний акт у якому 24 листопада 2021 року скеровано до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду по суті. Також, 12 березня 2021 року із вищевказаного кримінального провадження виділено в інше кримінальне провадження, якому присвоєно номер 0000266, матеріали стосовно, зокрема, ОСОБА_1 . Під час проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню всі процесуальні рішення та дії приймались на підставі зібраних матеріалів в ході досудового розслідування у відповідності до вимог КПК України. В подальшому, 12 березня 2021 року кримінальне провадження № 0000266 зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України, у зв`язку з оголошенням в розшук підозрюваних. 19 січня 2023 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0000266 від 12 березня 2021 року винесено постанову про відновлення досудового розслідування та цього ж дня кримінальне провадження щодо позивача, як підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати (с.с.109, 110 т.1).

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2023 року у справі № 369/6021/23 за скаргою адвоката Корчака Я.О., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , було скасовано постанову слідчого СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області Козлова С.С. від 12 березня 2021 року про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000266 від 12 березня 2021 року (с.с.77-81 т.1).

Під час розгляду вказаної скарги, слідчим суддею було встановлено, що в матеріалах кримінального провадження міститься повістка про виклик ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на 17, 18 грудня 2020 року до приміщення службового кабінету № 19 Чайківського ВП, однак підтвердження надіслання такого повідомлення ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутнє, оскільки фіскальний чек ПАТ «Укрпошта» про надіслання ОСОБА_1 рекомендованого листа від 18 грудня 2020 року не містить вкладення листа, відтак слідчим не доведено факт направлення саме повістки про виклик підозрюваному. Крім того, повістки про виклик ОСОБА_1 на 8 лютого 2021 року, 10 лютого 2021 року до приміщення службового кабінету № 9 Чайківського В.П. направлені з порушенням строків повідомлення особи 7 лютого 2021

року.

Враховуючи викладене, слідчий суддя дійшов висновку про те, що матеріали кримінального провадження не містять підтвердження того, що підозрюваний був належним чином повідомлений про виклик до слідчого чи прокурора або про неможливість вручення йому виклику до слідчого, при цьому наявні в матеріалах кримінального провадження роздруківки повісток та фіскальний чек не можуть бути підтвердженням належного повідомлення підозрюваного.

Крім цього, слідчий суддя зазначив, що слідчим не доведено, що підозрюваний переховувався від слідства, а також, що органом досудового розслідування вживались заходи для встановлення місцезнаходження підозрюваного, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні документи, які б підтверджували, що ОСОБА_1 переховується від органу досудового розслідування, а також, що органом досудового розслідування здійснювались виклики підозрюваного.

Як вбачається зі змісту самої постанови про зупинення досудового розслідування від 12 березня 2021 року, вказане досудове розслідування було зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України у зв`язку з розшуком ряду підозрюваних, у тому числі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого в ТОВ «Ратмир» та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 (с.с.233 т.3).

Аналогічні відомості містяться в повідомленнях про підозру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у кримінальних провадженнях №0000443 від 12 грудня 2020 року (с.с.230-232 т.3) та №0000444 від 12 грудня 2020 року (с.с.235-237 т.3).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2023/004837325 від 28 червня 2023 року, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 26 липня 2007 року і по день формування цього витягу зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (с.с.50 т.1).

Згідно довідки № 23371-12.1 від 12 червня 2023 року, виданої АТ «Сенс Банк», та відомостей про трудову діяльність позивача, останній з 16 жовтня 2012 року по 10 червня 2019 року був працівником АТ «Укрсоцбанк», а з 11 червня 2019 року працює в АТ «Сенс Банк», остання займана посада - провідний аналітик Відділу внутрішньої безпеки Управління власної безпеки Департаменту безпеки АТ «Сенс Банк» (с.с.61-62, 63 т.1).

Відповідно до довідок серії ААА № 1082805 та серії ІІА № 2360760, виданих ТСЦ № 8048 РСЦ ГСЦ МВС у м. Києві, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 4 травня 2021 року та 9 березня 2021 року відповідно, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (с.с.107 т.1).

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби, протягом серпня 2021 року - лютого 2022 року ОСОБА_1 неодноразово перетинав державний кордон України (с.с.74-75 т.1).

Також, відповідно до відповіді ТУ Служби судової охорони у м. Києві та Київській області № 41.17-706 від 4 липня 2023 року, позивач у період з жовтня 2021 року по червень 2023 року неодноразово відвідував приміщення судів у місті Києві та Київській області (с.с.94 т.1)

Згідно відповідей КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» та Обслуговуючої дільниці № 503 цього Комунального підприємства, на адресу позивача направлялась для вручення повістка від ІНФОРМАЦІЯ_4 для звірки даних, проте будь-яких повісток від правоохоронних органів на адресу позивача не надходило (с.с.55,59 т.1).

Відповідно до довідки АТ «Сенс Банк» від 23 червня 2023 року № 24888-04, за період часу з 1 грудня 2020 року по 22 червня 2023 року будь-які повістки /виклики з органів Національної поліції чи прокуратури для вручення позивачу за місцем роботи не

надходили (с.с.66 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна інформація була взята з матеріалів кримінального провадження, в якому ОСОБА_1 був підозрюваним, тобто така інформація є проявом наслідків процесуальної діяльності органу досудового розслідування і в ній не йдеться та не стверджується про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, що свідчить про не порушення принципу презумпції невинуватості при поширенні оспорюваної інформації про ОСОБА_1 посадовими особами органу досудового розслідування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що поширена на офіційному порталі МВС України інформація стосовно нього, є недостовірною, містить відомості про події, яких не існувало, так як стосовно нього не існувало кримінального провадження, його не оголошували у розшук, він не переховувався від органів досудового розслідування і кримінального правопорушення не вчиняв, тому були відсутні підстави публікувати його фотокартку та персональні дані з посиланням про перебування його у розшуку і про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, предметом даного позову є недостовірність інформації, яка була опублікована на офіційному порталі МВС України у розділі «Особи, які переховуються від органів влади», із зазначенням персональних даних позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та публікацією його фотокартки.

За матеріалами наданими суду, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не порушувалося, підозра ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, не складалася і постанова про оголошення у розшук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приймалася.

Статтею 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

У пункті 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до вимог статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У відповідності зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франці від 10 лютого 1995 року, п.33, п.38, п.41).

Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст. 34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов`язками (ст. 68 Конституції України).

При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної

інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Згідно частин першої, другої статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Колегія суддів звертає увагу, що відмінність кількох одночасно, або хоча б одного елементу персональних даних (прізвища, ім`я чи по батькові), чи лише частини такого елементу, наприклад відмінність однієї літери в імені чи прізвищі особи, цифри в даті народження, тощо, виключає можливість ототожнення таких людей як однієї особи.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту постанови про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000266 від 12 березня 2021 року, яка стала підставою для розміщенні на офіційному веб-сайті МВС України спірної інформації, вбачається, що слідчим вживались заходи для виклику підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого в ТОВ «Ратмир» та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, на офіційному веб-сайті МВС України була розміщена інформація, що від органів досудового розслідування переховується ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та розміщена фотокартка саме позивача (с.с.45-47 т.1).

Також з наданих суду документів встановлено, що позивач ніколи не працював у

ТОВ «Ратмир» та не проживав за адресою АДРЕСА_1 .

З копії трудової книжки позивача та витягу з реєстру застрахованих осіб про його трудову діяльність вбачається, що він з 2019 року перебуває у трудових відносинах з АТ «Сенс Банк», а з відмітки у паспорті та витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що з 2007 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, надані суду документи свідчать, що оголошений в розшук підозрюваний у кримінальному провадженні № 0000266 від 12 березня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відмінною від позивача особою. Однак, на офіційному веб-порталі МВС України було розміщено фотознімок позивача.

Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц).

Частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

ЄСПЛ у рішенні від 7 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany», заяви № 40660/08, 60641/08, зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є одним із головних складових особистого розвитку, яке передбачає, передусім, право особи контролювати використання цього зображення, зокрема і не дозволяти його опублікувати. При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів ЄСПЛ наголошує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Зокрема суд визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалося спорту або відомих митців.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відповідачі Міністерство внутрішніх справ України та Головне управління Національної поліції в Київській області порушили немайнове право позивача на використання його імені у розумінні частини четвертої статті 296 ЦК України, розмістивши дані про ім`я та прізвище позивача, дату народження, його фотозображення як особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення та перебуває у розшуку, на офіційному веб-сайті МВС у розділі «Особи, які переховуються від органів влади» за відсутності кримінального провадження щодо позивача.

Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного

судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Захист права фізичної особи на ім`я залежить від способу порушення, оспорення або невизнання цього права та може здійснюватися загальними способами захисту суб`єктивних цивільних прав (в тому числі припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України)), так і іншим способом відповідно до змісту цього права та наслідків, що спричинило це порушення.

Колегія суддів вважає, що з метою поновлення порушеного немайнового права позивача, враховуючи спосіб порушення через публікацію на офіційному веб-сайті МВС України, позивач має право вимагати від відповідачів спростувати викладену інформацію, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач заявив формально та просить стягнути з відповідачів 1грн, відтак, враховуючи доведеність порушення його особистих немайнових прав з боку відповідачів, колегія суддів не вбачає підстав для відмови у позові в цій частині.

Доводи представників відповідачів, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що відповідачами безпідставно розміщено спірну інформацію на офіційному веб-сайті, що порушило звичайний для позивача уклад життя, через необхідність вжиття додаткових заходів для захисту свого імені та репутації, а також честі і гідності, спричинило необхідність виправдовуватися перед іншими через безпідставне звинувачення у вчиненні злочину та переховування від органів досудового розслідування,

та перебування у розшуку.

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 4 239,20грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 5 087,04грн, а всього - 9 326,24грн, який підлягає стягненню на користь позивача у рівних частинах, по 4 663,12грн з кожного відповідача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України та Головне управління Національної поліції в Київській області на веб-порталі за посиланням https://wanted.mvs.gov.ua./searchperson/ у термін не пізніше одного місяця з дня прийняття постанови спростувати недостовірну інформацію, зазначивши, що « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від органів досудового розслідування за статтею звинувачення ч. 2 ст. 162 КК України не переховувався, до органу досудового розслідування він не викликався».

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Національної поліції в Київській області солідарно на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 1грн.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4 663грн 12коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4 663грн 12коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук