КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 365/520/24
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3738/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Паруль Юлії Олегівни на рішення Згурівського районного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року (суддя Кучерява Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", треті особи: перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

у липні 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису № 5225 від 23 червня 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відповідно до якого з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» звернуто стягнення заборгованості у сумі 56 131,25грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 23 червня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис № 5225 про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 56 131,25грн, на підставі якого 11 травня 2018 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області Горбачовою О.О. відкрито виконавче провадження № 56356280.

Позивачка посилалася на те, що кредитний договір, що став підставою для вчинення спірного виконавчого напису, був укладений у простій письмовій формі та не був нотаріально посвідчений. При цьому розмір заборгованості за цим договором не є безспірним, оскільки вона не визнає та заперечує факт отримання кредитних коштів та факт існування заборгованості перед відповідачем.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Паруль Ю.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних

обставин справи.

Представник позивачки зазначає, що суд першої інстанції не встановив факт отримання позичальницею листа-повідомлення з вимогою сплатити борг та не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема для підтвердження чи спростування безспірності заборгованості за кредитним договором.

Представник позивачки посилається на те, що позивачка не визнає факту отримання кредитних коштів та існування заборгованості. При цьому, кредитний договір не був нотаріально посвідчений, що унеможливлює висновок про безспірність боргу та наявність підстав для вчинення виконавчого напису на його підставі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.46, 48-49, 51, 52, 53, 60 т.2), у судове засідання не з`явились, явку представників не забезпечили, клопотання представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Абібулаєвої Т.Г. про відкладення судового засідання колегією суддів залишено без задоволення у зв`язку з визнанням причин неявки неповажними (с.с.54-55 т.2), тому на підставі статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 жовтня 2010 року ОСОБА_1 була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», «30 днів пільгового періоду» (с.с.152, 153 т.1).

23 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був виданий виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером 5225, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 8 лютого 2010 року у розмірі 54 431,25грн, а також витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, у розмірі 1 700грн (с.с.14 т.1).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Горбачової О.О. від 11 травня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56356280 з виконання вказаного виконавчого напису (с.с.13 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису, а саме 23 червня 2016 року, вимоги щодо надання нотаріально посвідченого оригіналу кредитного договору не було.

Суд першої інстанції зазначив, що підставою вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису був саме розділ 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662, яка визнана незаконною та нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, а відтак на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріус діяв у відповідності до вказаного Переліку.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що з наданої банком виписки з рахунку боржника вбачається, що заборгованість у ОСОБА_1 виникла 26 січня 2014 року, відтак оспорюваний виконавчий напис був вчинений у межах трирічного строку, встановленого Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого

наказом Міністерства юстиції України від 22 березня 2012 року № 296/5.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка у встановленому законом порядку не спростувала належними та допустимими доказами того, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, при цьому позивачкою не було надано жодних доказів часткового або повного погашення заборгованості.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц.

Згідно підпункту 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він

одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової

вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимоги про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Частинами 1 - 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, обов`язок надання доказів у підтвердження своїх доводів є не тільки у позивача, але і у відповідача.

Згідно частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з вказаних норм процесуального права та позиції позивачки, саме відповідач повинен був надати суду докази у підтвердження надання приватному нотаріусу Бондар І.М. всіх належних документів для вчинення виконавчого напису, у тому числі кредитний договір, первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), вимогу до позивачки про усунення порушень за кредитним договором та докази направлення цієї вимоги на адресу позивачки, і докази у підтвердження отримання цієї вимоги позивачкою, або повернення її на адресу відповідача.

Однак, відповідачем суду не було надано жодного доказу у підтвердження дотримання ним вимог закону при зверненні до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи позивачки не були

спростовані відповідачем, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений, що унеможливлює висновок про безспірність боргу та наявність підстав для вчинення виконавчого напису на його підставі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на день видачі спірного виконавчого напису (23 червня 2016 року), Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, не містив вимоги надання для вчинення виконавчого напису кредитного договору, посвідченого нотаріально.

Постанова Київського апеляційного адміністративного суду, якою постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», була прийнята 22 лютого 2017 року, тобто після вчинення спірного виконавчого напису.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані докази, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 211,20грн та за подання апеляційної скарги у сумі 1 816,80грн, а всього 3 028грн.

Разом з тим, судовий збір за подання позивачкою заяви про забезпечення позову відшкодуванню не підлягає, оскільки ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року у задоволенні цієї заяви було відмовлено.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Паруль Юлії Олегівни задовольнити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 23 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №5225, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором б/н від 8 жовтня

2010 року у сумі 56 131грн 25коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", код в , яке знаходиться у м. Києві, вул. Грушевського, 1д, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_1 , судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3 028грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук