Провадження № 2/758/1485/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Оболонської Ю.С.,

за участю: представника позивача - адвоката Бреуса Є.В.,

представника відповідачів 1,2 - адвоката Йовдій Д.В.,

відповідача -2 ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокія Юріївна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Гукова Наталія Євгенівна про розірвання договору довічного утримання, скасування державної реєстрації, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 р. позивач ОСОБА_2 , інтереси якої представлені - адвокатом Давиденко І.О., звернулася до районного суду з позовом до ОСОБА_4 (відповідач-1), ОСОБА_1 (відповідач-2), в якому уточнивши позовні вимоги, просить:

1) розірвати договір довічного утримання посвідчений 25.04.2019 р. приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 439, укладений між ОСОБА_2 (відчужувачем) та ОСОБА_4 (набувачем);

2) скасувати запис про реєстрацію права власності (номер запису 31359009) ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,3 кв м, житловою площею 15,2 кв м (однокімнатна), на підставі договору довічного утримання, серія та номер: 439, виданий 25.04.2019 р., видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. (номер запису про право власності/довічної власності: 31359009, дата та час державної реєстрації: 25.04.2019 15:23:28);

3) припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,3 кв м, житловою площею 15,2 кв м (однокімнатна), на підставі договору довічного утримання, серія та номер: 439, виданий 25.04.2019 р., видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. (номер запису про право власності/довічної власності: 31359009, дата та час державної реєстрації: 25.04.2019 15:23:28);

4) скасувати державну реєстрацію обтяження - заборону на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,3 кв м, житловою площею 15,2 кв м (однокімнатна), що була зареєстрована приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. (номер запису про обтяження: 31359067, дата та час державної реєстрації: 25.04.2019 15:26:07) на підставі договору довічного утримання, серія та номер: 439, виданий 25.04.2019 р., видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю.;

5) визнати ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,3 кв м, житловою площею 15,2 кв м (однокімнатна);

6) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором довічного утримання від 25.04.2019 р. по щомісячним платежам - 25 500,0 грн; суму індексації грошового щомісячного утримання за 2019 р. - 492,0 грн, нарахування 3% річних - 553,40 грн, а разом - 26 545,40 грн.;

7) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 50 000,0 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 25 квітня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання. Згідно вищезазначеного договору, ОСОБА_2 передала у власність належну їй на праві приватної власності квартиру відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського виконкому м. Києва від 26 вересня 995 року за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 зобов`язався довічно фінансово її утримувати. Згідно п. 13 договору істотними умовами вважаються: а) щомісячні платежі (одна тисяча п`ятсот гривень на місяць, які перераховуються шляхом банківського переказу, або готівкою під розписку); б) первинний одноразовий грошовий платіж (вісімдесят тисяч гривень); в) поховання Відчужувана після його смерті, або компенсація вартості ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання; г) довічне право проживання Відчужувана у вказаній квартирі. Згідно абз. 5 п. 7 Договору сторони домовилися, що у випадку виникнення, в майбутньому, потреби догляду, в тому числі придбання медикаментів, амбулаторного чи стаціонарного лікування, Відчужувач самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах коштів первинного одноразового платежу та щомісячних платежів, отриманих за умовами договору. Згідно п. 9 Договору первинний грошовий платіж відповідно до п. 7 Договору визначено кронами за спільною згодою у розмірі 80 000,0 грн., які Відчужувач отримав повністю від Набувача перед підписанням договору. Однак, в порушення умов Договору, первинного одноразового платежу Позивачка від відповідача не отримала, чим були порушені істотні умови договору довічного утримання. Після укладання Договору, позивачка зверталась до відповідача з вимогою виконати умови договору шляхом сплати їй первинного одноразового платежу у розмірі 80 000,0 грн, однак відповідач тільки обіцяє розібратися з цією вимогою, що не утверджується будь-яким діями з його сторони. Відповідно до інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 31.10.2023 р., 28.10.2022 р. право власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер: 1812, виданий: 28.10.2022, видавник: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , посвідчений Гуковою Н.Є., приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу. Державний реєстратор: приватний нотаріус Гукова Наталія Євгенівна, Житомирський міський нотаріальний округ. Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Баранець А.М. 22.04.2021 р., ОСОБА_2 на випадок своєї смерті, заповіла все рухоме та нерухоме майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їх на день її смерті, та на що вона матиме право за законом, ОСОБА_3 . ОСОБА_3 , після смерті ОСОБА_2 , прийняла спадщину 19 листопада 2021 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67390178 від 19 листопада 2021 року. Таким чином, ОСОБА_3 , є спадкоємцем за заповітом, та прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , відповідно до чинного законодавства України, а отже, має усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. ОСОБА_4 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для відчуження квартири на користь ОСОБА_1 та укладення Договору дарування квартири, оскільки право власності на квартиру було оспорено за життя ОСОБА_2 , та має належати ОСОБА_3 , як спадкоємцю за заповітом.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 13.11.2019 р. з призначенням розгляду (суддею Захарчук С.С.).

Відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що відповідач добросовісно виконував власні зобов`язання за договором, що підтверджується долученими розпискою позивача від 25.04.2019 р. Починаючи з травня місяця 2019 р. позивачка стала безпідставно відмовлятися від отримання та фактично перестала отримувати щомісячні платежі. Згідно власноручної розписки від 25.04.2019 р. позивач отримала від відповідача грошову суму в розмірі 80 000,0 грн в рахунок одноразової виплати згідно договору довічного утримання від 25.04.2019 р. У відповідності до медичної довідки Психоневрологічного диспансера № 1 (філія № 1) серія 2ААМ № 224676 від 25.04.2019 р. ОСОБА_2 1932 р.н., 25.04.2019 року на обліку не перебувала та за медичною допомогою не зверталася. Як вбачається з п. 9 договору первинний одноразовий платіж відповідно до п. 7 договору визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 80 000,0 грн., які відчужувач отримав від набувача перед підписанням цього договору. Вказаний первинний грошовий платіж не підлягає перегляду та не індексується, цей платіж повинен витрачатися відчужувачем на цілі задоволення його життєвих потреб, передбачених п. 7 договору. Таким чином, відповідач не порушував договору. При цьому жодних належних та допустимих доказів припущенню представника позивача суду надано не було і не могло бути надано, бо про дійсні й фактичні обставини справи, зокрема наведений зміст спірного договору довічного утримання від 25.04.2019 р., мотив позову спростовується розпискою позивача від 25.04.2019 р. Звертає увагу на той факт, що спірний договір було укладено 25.04.2019 р., а позов про його розірвання подано 30.04.2019 р., що повністю спростовує підставу для розірвання договору за несплату одноразового платежу, оскільки будь яких претензій з цього приводу позивач відповідачу, починаючи з моменту укладання договору і про день подання позову не заявляла. Тим більше, одноразовий платіж в сумі 80 000,0 грн згідно умов договору, було сплачено позивачці при підписанні спірного правочину, що підтверджується розпискою останньої, а також змістом п. 9 договору. Також відповідач здійснив всі передбачені спірним договором довічного утримання від 25.04.2019 р. платежі в рахунок оплати комунальних послуг за повні розрахункові періоди з квітня 2019 р. по лютий 2021 р., а про претензії позивача до нього вперше дізнався тільки після ознайомлення з позовною заявою. Таким чином, відповідач виконував всі умови договору. Позивач в односторонньому порядку відмовилась від виконання договору довічного утримання, що нею не заперечується. Належних доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору довічного утримання в частині своєчасної оплати житлово-комунальних послуг чи щомісячного грошового утримання представник позивача суду не надала. Крім того, п. 28 договору довічного утримання сторони передбачили внесення за узгодженням сторін змін та доповнень до нього, що не позбавляє позивача прав на звернення до відповідача з пропозицією зміни чи доповнення укладеного договору довічного утримання від 25.04.2019 р., чи на повторне звернення до суду з позовом про розірвання за наявності для цього передбачених законом підстав. Права позивач не були порушені.

Представником позивача - адвокатом Бреус Є.В. подано відповідь на відзив, в якій заперечив проти доводів відповідача, мотивуючи тим, що розписка на яку посилається відповідач, згідно якої, ОСОБА_2 , нібито отримала від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 80000 грн. Однак, дана розписка є шаблонною та надрукованою заздалегідь, в яку лише вписуються відповідні дані. Тому, говорити про те, що ця розписка є власноручно написаною ОСОБА_2 , неможливо. Крім того, розписка, яку було надано представником позивача, відповідно до якої, ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 80000,00 грн. на зберігання. Таким чином, в один і той самий день (як і день укладення Договору довічного утримання), 25 квітня 2019 року, ОСОБА_2 , нібито отримала та відразу віддала грошову суму у розмірі 80000,0 грн., на зберігання. Вказане свідчить про те, що фактично, грошову суму у розмірі 80 000, 0 грн, яку мав передати ОСОБА_4 Позивачці до підписання договору довічного утримання, ОСОБА_2 на руки не отримала, а також те, що підписання договору довічного утримання без реального виконання обов`язків з боку відповідача, є шахрайською схемою, спрямованою на заволодіння майном позивача. Вказане також підтверджується тим, що ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_7 з вимогою про повернення грошової суми, переданої на зберігання, однак, жодної відповіді Позивачем отримано не було, грошову суму не повернуто. Щодо відповідей з Подільського УП м. Києва від 03 липня 2020 року та від 10 травня 2020 року та власноручної заяви позивача від 10 травня 2019 року, які сторона відповідача вважає «в вочевидь, припущенням і доводять лише факт виклику позивачем у цей день поліціантів за, безспірно, надуманим та спровокованим третіми особами хибним викликом та про відсутність згадування Відповідача при цьому виклику». Вказані доводи відповідача не відповідають дійсності, оскільки після укладення договору саме з відповідачем, позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою щодо вчинення щодо неї шахрайських дій при підписанні договору довічного утримання, та проханням допомогти у розірванні договору, оскільки вказаний договір було підписано під тиском. З умовами договору позивачка перед його підписанням не знайомилась, ніхто не роз`яснював наслідки підписання договору. Згідно Рапорту ДОП СП ВП із обслуговування ЖМ «Виноградар» Подільського УП ГУНП у місті Києві Бондаренко С.В. встановлено, що 25.04.2019 року та 30.04.2019 року за місцем проживання заявниці гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 завітала невідома жінка, яка назвалась представником фонду соціальної допомоги ОСОБА_10 «Пансіон ЮА» гр. ОСОБА_8 , що знаходиться по АДРЕСА_3 і дана громадянка обманним шляхом увійшла в довіру гр. ОСОБА_2 , при цьому завезла її до оф. 5 по АДРЕСА_4 , напевне за цією адресою знаходиться нотаріальна контора, де заявниця попідписувала невідомі їй документи, в тому числі й договір на її довічне утримання. Зі слів заявниці, лише потім вдома вона зрозуміла, що це може бути вчинення шахрайських дій по відношенню до неї, крім того після до неї приходив чоловік, що назвався гр. ОСОБА_9 набувачем права власності на житло. На момент відпрацювання даного матеріалу заявниці гр. ОСОБА_2 , в подальшому, за необхідністю, рекомендовано всі спірні питання з представниками відповідної контори фонду соціальної допомоги ОСОБА_10 «Пансіон ЮА» вирішувати за обопільною згодою сторін чи у порядку приватного обвинувачення звернутися із цивільним позовом до суду. Таким чином, документами, наданими позивачем підтверджено, що ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій осіб при підписанні під тиском договору довічного утримання, зокрема, неправомірних дій ОСОБА_4 , що спростовує його доводи про відсутність згадування його особи при виклику поліції та написання відповідної заяви. Щодо твердження Відповідача, що Позивач не перебуває на обліку у Психоневрологічному диспансері №1 та за медичною допомогою не зверталась. Наводячи даний аргумент, відповідач не вказує, яким чином дана обставина про не перебування позивача на обліку у Психоневрологічному диспансері № 1, стосується суті спору. Позивачем не заявлено позовних вимог визнання недійсним договору довічного утримання. Предметом позову є вимоги щодо розірвання договору, у зв`язку з невиконанням взятих на себе обов`язків з боку відповідача, тому будь якого значення для справи перебування позивача на обліку у Психоневрологічному диспансері №1 немає. Водночас, до позовної заяви було долучено медичну документацію на підтвердження того, що позивач потребує сторонньої допомоги, постійно хворіє, потребує соціальної допомоги та догляду. Зокрема, ОСОБА_2 страждає на катаракту очей, гіпертонічну хворобу II ступеня, дифузійний кардіосклероз, гіперхолестеринемію, церебральний атеросклероз, дисцикуляторну енцелопатію II ст., переважно в ВББ, з вестибуло-атактичним синдромом, екстрапіоамідною недостатністю, стеатоз, хронічних холецистит, стадія ремісії, хронічний панкреатит, стадія ремісії, сечосольовий діатез, остеохондроз хребта поширений, помірне порушення функції, двобічний гонартроз, ПФС І ст., хронічний пієлонефрит, ремісія, варикозну хворобу нижніх кінцівок IVст., гіперхолестеринемію, остеоартроз. Зазначені діагнози підтверджуються Випискою з медичної карти стаціонарного хворого від 12 грудня 2016 року, виданої Центральною поліклінікою Військово-медичного управління Служби безпеки України, Виписним епікризом, згідно якого ОСОБА_2 знаходилась на лікуванні в терапевтичному відділенні лікарні відновного лікування ВМУ СБУ у м. Бровари з 11 червня 2019 року по 25 червня 2019 року, а також медичною книжкою Позивачки. Згідно відповіді Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва від 22 вересня 2020 року на адвокатський запит, ОСОБА_2 перебувала на обслуговуванні в Територіальному центрі соціального обслуговування у відділенні соціальної допомоги «Виноградар» з 21.06.2003 року та користувалась соціальними послугами: відвідування два рази на тиждень, доставка та закупівля продуктів харчування з магазину та ринку, промтоварів, виписка та доставка медикаментів, супровід в поліклініку, допомога в приготуванні їжі, прибирання квартири, оплата комунальних послуг. Дані докази позивачем було подано для того, щоб підтвердити, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду та сторонньої допомоги в побуті, а не лише фінансового утримання, як передбачено умовами спірного договору. Зазначає, що надання соціальних послуг Територіальним центром соціального обслуговування Подільського району м. Києва припинено у зв`язку з тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір довічного утримання. Таким чином, позивачка людина похилого віку, яка не здатна для самообслуговування, залишилася без соціальної допомоги від Територіального центру, і не отримує догляду за спірним договором довічного утримання. Щодо твердження відповідача про здійснення всіх платежів та оплати за комунальні послуги, то вказані доводи відповідача не відповідають дійсності, оскільки платником у фіскальних чеках, на які посилається відповідач є невідома для позивача особа - ОСОБА_1 . Згідно відповіді АТ «Укрпопгга» від 29 липня 2020 року № 1853-К-564-В, який є в матеріалах справи, за результатами проведеної перевірки встановлено, що від відправника ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , поштові перекази не надходили. Зазначає, що договором довічного утримання не передбачено відправлення щомісячних платежів іншою особою, аніж набувач, від ОСОБА_4 , також не надходило попереджень щодо зміни платника за спірним договором та щодо уповноваження будь-яких осіб на проведення сплат та умовами договору про довічне утримання, не передбачено того, що оплату буде здійснювати інша особа. Від ОСОБА_4 не надходило коштів на виконання пунктів 7 та 8 договору довічного утримання, що підтверджується відповіддю АТ «Укрпопгга» та квитанціями, наданими самим відповідачем, в яких вказано платника ОСОБА_1 . Таким чином, відповідачем не було здійснено перерахування коштів позивачці у порядок, передбачений договором. Крім того, комунальні послуги в період дії договору сплачувала ОСОБА_2 за власний рахунок, що підтверджується відповідними квитанціями, які надано позивачем. Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань передбачені пунктами 7 та 8 договору довічного утримання, щодо сплати грошової суми в розмірі 80000,00 грн., оплати комунальних послуг, щомісячних платежів у розмірі 1500 грн. на місяць та індексації суми грошового щомісячного утримання, є підстави для дострокового розірвання договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. від 25 квітня 2019 року. Жодні твердження відповідача, наведені у відзиві на позов не спростовують доводів позивача щодо неналежного виконання покладених на відповідача обов`язків, тому сторона позивача заперечує проти наведених заперечень відповідача та вважає їх необґрунтованими.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 04.11.2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального окргуу Буждиганчук Євдокія Юріївна, про розірвання договору довічного утримання, скасування запису про реєстрацію права власності, припинення заборони на нерухоме майно, визнання права власності на квартиру, стягнення суми, відшкодування моральної шкоди, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у звязку зі смертю ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2022 р. скасовано ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 28.06.2022 р. дана справа розподілена на суддю Скрипник О.Г.

Третьою особою-1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. подано пояснення в яких, зазначила, що 25.04.2019 р. нею було посвідчено договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_4 (набувач), який зареєстрований в реєстрі за № 439. Відповідно до договору ОСОБА_4 отримав у власність належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_4 зобов`язався фінансово утримувати ОСОБА_2 . При цьому відповідно до умов Договору фінансове утримання складається з первинного платежу у розмірі 80 000 грн., щомісячних платежів у розмірі 1 500 грн. Крім того, ОСОБА_4 зобов`язався оплачувати комунальні послуги по даній квартирі. ОСОБА_4 також зобов`язався здійснити поховання ОСОБА_2 після її смерті. При посвідченні даного договору були присутні сторони - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_11 , яка подала заяву - згод на укладення її чоловіком вказаного договору, що була нотаріально посвідчена нею та зареєстрована в реєстрі за № 438. Перед посвідченням Договору нотаріусом, у відповідності до положень Глави 4 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «При затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», було встановлено осіб - сторін правочину та перевірено їх дієздатність, волевиявлення, встановлено розуміння змісту правочину та розуміння його наслідків сторонами. Так, враховуючи вік ОСОБА_2 , перед укладенням договору нотаріусом були проведено на одинці детальну розмову з нею, в ході якої останній було роз`яснено зміст договору довічного утримання, який вона мала намір укласти, зокрема, роз`яснено за істотні умови цього Договору та його юридичні наслідки. В результаті бесіди нотаріус повністю переконалася, що ОСОБА_2 розуміє зміст даного правочину, розуміє його правові наслідки, в тому числі те, що в результаті укладення договору право власності на її квартиру перейде до ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_2 було волевиявлення та велике бажання, щодо укладення цього договору, і нотаріуса не виникло жодних сумнівів стосовно того, що ОСОБА_2 на той момент повністю усвідомлювала значення своїх дій. Після проведення бесіди з ОСОБА_2 , текст договору був прочитаний вголос обома сторонами. Сторони у присутності нотаріуса підписали договір і вона здійснила всі необхідні дії, які передбачені законодавством України, при посвідченні таких правочинів. Кожній із Сторін було передано по примірнику договору. Просила врахувати дану інформацію при ухвалені рішення, та розглянути справу у її відсутність.

Відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що факт передачі позивачкою коштів третій особі жодним чином відповідача не стосується. Відповідач не повинен нести відповідальність за дії та рішення позивачки. У будь-якому випадку вказані факти не можуть вважатися невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати позивачці первинного платежу. Щодо посилання позивачки на факт здійснення нею звернень у правоохоронні органи як доказу того, що позивачка фактично не отримала первинний платіж за Договором у розмірі 80 000 грн. Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, звернення до правоохоронних органів здійснено позивачкою лише 10.05.2019 р., тобто лише через два тижні від дати укладення договору. При цьому, як вбачається із змісту заяви позивачки від 10.05.2022 р. на адресу Подільського РУ ГУ ГУНП в м. Києві від 10.05.2019 року та пояснень позивачки вказаному органу поліції від 10.05.2019 року, а також в подальшій службовій документації Подільського РУ ГУ ГУНП в м. Києві щодо розгляду даної заяви, позивачка не висловлювала жодних претензій про фактичне неотримання нею від відповідача грошових коштів у розмірі 80 000,0 грн. Натомість даних в документах міститься твердження позивачки, що договір був підписаний нею під тиском громадянки ОСОБА_8 , яка завітала до житла позивачки та відвезла її в приміщення за адресою м. Київ, бульв. Шевченка, 38, офіс 5, де позивачка під ї контролем підписала якісь документи, при цьому із змістом договору позивачку ніхто не знайомив. Отже, звернення позивачки до правоохоронних органів через два тижні після укладення договору не стосувалися факту не передачі відповідачем позивачці первинного платежу за Договором, а стосувалися інших обставин, які на думку позивачки мали місце. Зазначає, що позивачки вказала про те, що вона фактично не отримала первинного платежу за договором у розмірі 80 000 грн. була висловлена нею у позовній заяві від 30.09.2019 року, тобто більше ніж через 5 місяців від дати укладення договору. Протягом цих 5 місяців відповідач жодного разу не отримував від позивачки претензій щодо невиплати первинного платежу. Як і зазначено у відзиві, про той факт, що позивачка, начебто, передала кошти у розмірі 80 000,0 грн. третій особі, відповідач дізнався вперше, отримавши позов. Наведені вище факти у своїй сукупності свідчать про те, що версія позивачки про неотримання коштів виникла у неї не відразу, а лише через 5 місяців після укладення Договору з метою пошуку юридичної «зачіпки», яка б стала підставою для розірвання договору. Крім того, в матеріалах справи наявний наданий представником позивачки Лист Позивачки на адресу ОСОБА_7 від 17.09.2020 року з вимогою про повернення грошових коштів, в якому Позивачка, з посиланням на розписку від 25.04.2019 року, вимагає в ОСОБА_7 повернути отримані за розпискою кошти у розмірі 80 000 грн. (лист був відправлений ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку 17.09.2020 року). Таким чином, у даному Листі Позивачка сама визнала факт передачі нею грошових коштів у розмірі 80 000 грн. ОСОБА_7 , що в свою чергу також спростовує той її твердження, що фактичної передачі коштів на руки їй не було. Крім того, позивачка демонструє суперечливу поведінку, адже з однієї сторони вона стверджує про неотримання коштів за договором від відповідача, а з іншої сторони вимагає вказані кошти від особи, якій вона їх передала, посилаючись на ту ж розписку, реальність якою вона сама ж заперечує в даному позові. Крім того, зазначає що вказаний лист направлений позивачкою лише через 1,5 років від дати укладення договору та відповідно через рік після подання позову (до цього часу питання про не отримання коштів у розмірі 80 000 грн. позивачкою не піднімалося). У будь-якому випадку всі ці факти жодним чином не можуть слугувати підставою для твердження про невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати первинного платежу та про наявність підстави для розірвання договору у зв`язку з його неналежним виконанням відповідачем як набувачем, адже відповідач своє зобов`язання виконав, і при цьому він не може нести відповідальності ні за дії позивачки, ні за дії будь-яких третіх осіб, в тому 2 числі ОСОБА_12 . За таких обставин позов про повернення грошових коштів, має бути поданий позивачкою саме до ОСОБА_12 . Щодо наведених фактів про вчинення щодо позивачки шахрайських дій при укладенні договору довічного утримання. Позивачка з посиланням на матеріали звернення до правоохоронних органів стверджує, що по при підписані договору довічного утримання по відношенню до неї вчинені шахрайські дії, спрямовані на заволодіння її нерухомістю. Вказані обставини згідно з положеннями Цивільного кодексу України можуть слугувати підставами для визнання договору недійсним, в той час, як предметом даного позову є розірвання договору довічного утримання у зв`язку з неналежним його виконанням, а тому ці обставини не належать до предмету доказування. Проте з метою надання об`єктивної оцінки щодо добросовісності поведінки сторін, відповідач вважає за необхідне надати оцінку вказаній інформації. З наданих позивачкою матеріалів її звернень до правоохоронних органів вбачається, що кримінальне провадження за результатами розгляду її Заяви від 10.05.2019 року відкрито не було, а з наявного в матеріалах справи Рапорта ДОП СП ВП із обслуговування ЖМ «Виноградар» Подільського РУ ГУ ГУНП в м. Києві Бондаренко С.В., слідує, що слідчим відділом РУ ГУ ГУНП в м. Києві не знайдено ознак кримінального правопорушення при розгляді вказаної заяви. При цьому будь-яких відомостей щодо незгоди Позивачки з результатами розгляду даної заяви чи оскарження рішення органу Національної поліції України, матеріали справ не містить. А отже, жодними доказами не підтверджено факт вчинення шахрайства з боку Відповідача чи інших осіб при укладенні Договору довічного утримання. Крім того, згадані навіть сама Заява Позивачки від 10.05.2019 року та Пояснення від 10.05.2019 року містять суперечливі дані. Так, в Заяві Позивачка стверджує, що громадянка ОСОБА_13 завітала до неї 25.04.2019 року, в той час як в поясненнях Позивачка уже стверджує, що візит ОСОБА_13 відбувся 29.04.2022 року (в той час як Договір укладений 25.04.2019 року), що серед іншого підтверджує маніпулятивний характер звернення позивачки до органів поліції. Крім того, з тверджень позивачки слідує, що громадянка ОСОБА_13 завітала до Позивачки, відвезла її до офісу нотаріуса, де під тиском та контролем останньої позивачка підписала невідомі їй документи, зміст яких їй ніхто не роз`яснював. Така інформація не може відповідати дійсності виходячи з того, що передбачена чинним законодавством України процедура укладення цього договору не могла бути здійснена протягом одного дня, а передбачає підготовку до вчинення правочину, яка триває значно довше. Так, як вбачається із змісту Договору, право власності на відчужувану за договором квартиру не було зареєстроване за позивачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість право власності на квартиру було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 2245 від 02.10.1995 року. Це означає, що для укладення договору необхідно було отримати в Київського МЕБІ довідку про право власності, що займає від 3 до 30 календарних днів. Це свідчить про те, що між позивачкою та представниками Фонду імені ОСОБА_10, була більш тривала комунікація, яка передбачала перевірку документів та отримання довідки про право власності у Київському МБТІ, а також отримання інформації про зареєстрованих осіб у квартирі, і така комунікація не могла здійснюватися без наявної на те волі позивачки. Навіть виходячи з цих причин, можна стверджувати, що не може відповідати дійсності те, що громадянка ОСОБА_14 25.04.2019 року, начебто, «раптово» приїхала до позивачки, «раптово втерлася у довіру», і «чомусь відразу» завезла до нотаріуса та примусила підписати якісь документи. Крім того, позивачка стверджує про застосуванні щодо неї протиправної шахрайської схеми щодо заволодіння її квартирою, в той час як з нею не був підписаний ні договір дарування, ні договір купівлі-продажу квартири, за яким би вона втрачала право власності та право проживання у квартирі, та взагалі будь-які юридичні гарантії. Натомість з нею підписаний договір довічного утримання, який передбачає внесення заборони на відчуження даної квартири до смерті позивачки, а також довічне право проживання позивачки у квартирі, і ще й, до того ж, гарантував їй довічне фінансове забезпечення на згаданих вище умовах. З огляду на обрану сторонами юридичну форму взаємовідносин, укладення такого договору у жодному випадку не можна назвати шахрайською схемою. При цьому відповідач зазначає, що він особисто та його дружина познайомилися з позивачкою в день укладення Договору за допомогою Фонду імені ОСОБА_10, після ознайомлення із змістом договору та висловлення позивачкою згоди на його підписання, передали їй особисто готівкою кошти у розмірі 80 000 грн. в якості первинного платежу за договором, про що позивачка в присутності відповідача та його дружини підписала розписку. Після укладення договору відповідач з позивачкою обмінялися телефонами, домовилися про подальше спілкування, та особисто на власному автомобілі завезли її додому, де позивачка передала відповідачу в паперовому вигляді попередні квитанції на оплату комунальних послуг для того, щоб відповідач мав змогу зареєструватися в особистих кабінетах постачальників послуг та сплачувати комунальні послуги через інтернет. Будь-яких непорозумінь між позивачкою та відповідачем у день підписання Договору не виникало. Щодо твердження позивача, що щомісячні платежі за Договором та оплата комунальних послуг за квартиру здійснювалися не відповідачем, а іншою особою, а тому на думку позивачки це є невиконанням відповідачем умов договору. Таке твердження не відповідає дійсності, адже в матеріалах справи наявні надані відповідачем квитанції про сплату на користь позивачки платежів щомісячного утримання та комунальних платежів за квартиру. Наголошує, що позивачка від самого початку дії договору ухилялася від отримання платежів щомісячного утримання, вказані платежі поверталися відповідачу як не отримані у зв`язку із закінченням терміну зберігання. При цьому той факт, що платником у квитанціях була вказана інша особа, а не відповідач, жодної ролі не відігравали, адже як вбачається з наявних в матеріалах справи копій поштових квитанцій, позивачка не отримувала навіть ті поштові перекази, які у призначенні платежу містили таку інформацію як «щомісячний платіж від ОСОБА_4 за договором довічного утримання». Крім того, зазначає, що укладаючи договір довічного утримання, відчужувач розраховує отримати матеріальне забезпечення для задоволення своїх життєвих потреб, що мало місце в даному випадку. Факт надходження грошових коштів, в якому формально платником вказана інша особа, жодним чином не порушує права відчужувана, оскільки незалежно від відправника для відчужувана залишається незмінним результат - отримання грошових коштів для задоволення матеріальних потреб. Більше того, як вбачається з поштових квитанцій, платежі на користь позивачки здійснювалися дружиною відповідача - ОСОБА_1 . В матеріалах справи наявні надані відповідачем копія свідоцтва про шлюб та документа про зміну прізвища, з яких вбачається, що ОСОБА_1 є дружиною відповідача. Таким чином, грошові кошти, які сплачувалися позивачці як щомісячні платежі та як комунальні послуги є об`єктом спільної сумісної власності відповідача та його дружини, тобто вони рівною мірою є коштами як відповідача, так і його дружини. Щодо оплати за комунальні послуги, варто додатково зауважувати, що виходячи з наведених вище положень СК України, оплата комунальних послуг здійснювалася також дружиною відповідача - ОСОБА_15 , оскільки вона є співласником даної квартири як подружжя і сплачувала комунальні послуги за свою (в тому числі) квартиру. Крім того, зазначає що позивачка була знайомою з дружиною відповідача, оскільки вони познайомилися і спілкувалися в день підписання Договору, а тому твердження про сплату грошових коштів сторонньою особою є безпідставним. Отже, договір в частині сплати щомісячного утримання та комунальних платежів виконувався належним чином, а твердження позивачки про порушення відповідачем умов Договору в цій частині є намаганням знайти хоч якісь формальні зачіпки для того, щоб відшукати підстави для розірвання договору, від виконання якого вона сама і ухилялася. Щодо наведеної позивачкою інформації про її стан здоров`я (на момент подання позову) з посиланням на наявні у справі медичні документи та факт припинення надання послуг Територіальним центром соціального обслуговування. Вказані факти жодним чином не спростовують факт належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором. Укладаючи договір позивачка розуміла свій стан здоров`я та потреби, і її цілком влаштовували саме такий Договір, який за змістом передбачав саме фінансові умови. Тобто у позивачки була можливість ініціювати як перед відповідачем, а у випадку незгоди відповідача, перегляд умов договору, який передбачав би здійснення догляду. Проте цього зроблено не було, натомість позивачка звернулася до суду з вимогою про розірвання договору у зв`язку з неналежним виконанням. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Договором довічного утримання та стягнення моральної шкоди. Зазначені у заяві про уточнення позовних вимог вимоги в частині стягнення заборгованості за Договором довічного утримання та стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки вимога про стягнення заборгованості є взаємовиключною з вимогою про розірвання договору, в той час як вимога про відшкодування моральної шкоди взагалі є абсурдною з огляду на те, що позивачка сама ухилялася від прийняття платежів та від виконання договору. Тому ці позовні вимоги, які позов в цілому, задоволенню не підлягають.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 28.06.2022 року (суддя Скрипник О.Г.) було задоволено частково заяву представника позивача - ОСОБА_16 про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру квартири АДРЕСА_1 загальною площею 32, 3 кв.м, житловою площею 15, 2 кв.м до набрання рішення суду законної сили.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 16.02.2023 року (суддя Скрипник О.Г.) будо закрито підготовче провадження та призначено справи до судового розгляду

Ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 09.11.2023 року (суддя Скрипник О.Г.) задоволено заяву представника позивача ОСОБА_16 про повернення до стадії підготовчого провадження та повернення до розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Євдокія Юріївна, про розірвання договору довічного утримання, у підготовчому провадженні.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 16.01.2024 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М.

Ухвалою суду від 22.01.2024 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 17.07.2024 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Бреуса Є.В. про уточнення позовних вимог, залучення до участі у справі співвідповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, та клопотання про витребування доказів, замінено позивача - ОСОБА_2 , виключивши її з числа осіб, що беруть участь у справі, на правонаступника - ОСОБА_3 , залучено співвідповідача до участі в справу - ОСОБА_1 , залучено до участі в справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гукову Наталію Євгенівну, прийнято уточнену позовну заяву від 08.11.2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником, якої є ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третяі особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокія Юріївна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Гукова Наталія Євгенівна про розірвання договору довічного утримання, скасування державної реєстрації, стягнення заборгованості та моральної шкоди, витребувано у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гукової Наталії Євгенівни, належним чином завірену копію договору дарування, серія та номер: 1812, виданий: 28.10.2022, видавник: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , посвідчений Гуковою Н.Є., приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, а також належним чином завірені копії всіх документів, що передували його укладенню.

Ухвалою від 01.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідачів-1,2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві обставинам. Додав, що є розписка про отримання коштів в розмірі 81 000,0 грн, були платежі до позивача, але вони поверталися. Після смерті ОСОБА_2 похованням займалася ОСОБА_3 . Відповідач -1 переказав поштовим переказом кошти ОСОБА_3 на поховання але вони повернулися без вручення. Відповідач -1 подарував квартиру відповідачу-2 за договором дарування.

Відповідач -2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі та надала пояснення. Додав, що домовилися з ОСОБА_2 про договір довічного утримання, поїхали до нотаріуса та оформили договір довічного утримання. 80 000,0 грн - це перший внесок за договором довічного утримання, перший переказ був 25 квітня. Крім того, ОСОБА_17 вливала на ОСОБА_2 . Також з ОСОБА_2 було домовлено, що допомагати будемо тільки грошима, оскільки проживаємо в іншому місті.

Третьої особи-1, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заяв по суті справи та з процесуальних питань не подавав.

Третьої особи-2, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заяв по суті справи та з процесуальних питань не подавав.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 25 квітня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання.

Відповідно до договору ОСОБА_4 отримав у власність належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_4 зобов`язався фінансово утримувати ОСОБА_2 .

Відповідно до умов Договору фінансове утримання складається з первинного платежу у розмірі 80 000 грн., щомісячних платежів у розмірі 1 500 грн. Крім того, ОСОБА_4 зобов`язався оплачувати комунальні послуги по даній квартирі. ОСОБА_4 також зобов`язався здійснити поховання ОСОБА_2 після її смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 749 Цивільного кодексу України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

При посвідченні даного договору були присутні сторони - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_11 , яка подала заяву - згод на укладення її чоловіком вказаного договору, що була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко Євдокія Юріївна та зареєстрована в реєстрі за № 438.

Крім того, перед посвідченням Договору нотаріусом, у відповідності до положень Глави 4 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «При затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», було встановлено осіб - сторін правочину та перевірено їх дієздатність, волевиявлення, встановлено розуміння змісту правочину та розуміння його наслідків сторонами. Так, враховуючи вік ОСОБА_2 , перед укладенням договору нотаріусом були проведено на одинці детальну розмову з нею, в ході якої останній було роз`яснено зміст договору довічного утримання, який вона мала намір укласти, зокрема, роз`яснено за істотні умови цього Договору та його юридичні наслідки. В результаті бесіди нотаріус повністю переконалася, що ОСОБА_2 розуміє зміст даного правочину, розуміє його правові наслідки, в тому числі те, що в результаті укладення договору право власності на її квартиру перейде до ОСОБА_4 .

Таким чином, згідно вищезазначеного договору, ОСОБА_2 передала у власність належну їй на праві приватної власності квартиру відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського виконкому м. Києва від 26 вересня 995 року за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 зобов`язався довічно фінансово її утримувати.

Згідно п. 13 договору істотними умовами вважаються:

а) щомісячні платежі (одна тисяча п`ятсот гривень на місяць, які перераховуються шляхом банківського переказу, або готівкою під розписку);

б) первинний одноразовий грошовий платіж (вісімдесят тисяч гривень);

в) поховання Відчужувана після його смерті, або компенсація вартості ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання;

г) довічне право проживання Відчужувана у вказаній квартирі.

Згідно абз. 5 п. 7 Договору сторони домовилися, що у випадку виникнення, в майбутньому, потреби догляду, в тому числі придбання медикаментів, амбулаторного чи стаціонарного лікування, Відчужувач самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах коштів первинного одноразового платежу та щомісячних платежів, отриманих за умовами договору.

Згідно п. 9 Договору первинний грошовий платіж відповідно до п. 7 Договору визначено кронами за спільною згодою у розмірі 80 000,0 грн., які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням договору.

Як вбачається з розписки від 25.04.2019 р. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 80 000,0 грн.

Відповідно до інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 31.10.2023 р., 28.10.2022 р. право власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер: 1812, виданий: 28.10.2022, видавник: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , посвідчений Гуковою Н.Є., приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу. Державний реєстратор: приватний нотаріус Гукова Наталія Євгенівна, Житомирський міський нотаріальний округ.

Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Баранець А.М. 22.04.2021 р., ОСОБА_2 на випадок своєї смерті, заповіла все рухоме та нерухоме майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їх на день її смерті, та на що вона матиме право за законом, ОСОБА_3 . ОСОБА_3 , після смерті ОСОБА_2 , прийняла спадщину 19 листопада 2021 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67390178 від 19 листопада 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30.11.2021 р, актовий запис 24323.

Таким чином, ОСОБА_3 , є спадкоємцем за заповітом, та прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , відповідно до чинного законодавства України, а отже, має усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до медичної довідки Психоневрологічного диспансера № 1 (філія № 1) серія 2ААМ № 224676 від 25.04.2019 р. ОСОБА_2 1932 р.н., 25.04.2019 року на обліку не перебувала та за медичною допомогою не зверталася.

25.04.2017 р. укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 25.04.2017 р., прізвище після укладання шлюбу « ОСОБА_18 ».

Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 11.05.2018 р., виданого Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_19 », актовий запис 42.

Крім того, в матеріалах справи наявний Лист ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_7 від 17.09.2020 року з вимогою про повернення грошових коштів, в якому ОСОБА_2 , з посиланням на розписку від 25.04.2019 року, вимагає в ОСОБА_7 повернути отримані за розпискою кошти у розмірі 80 000 грн. (лист був відправлений ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку 17.09.2020 року). Таким чином, у даному Листі позивачка сама визнала факт передачі нею грошових коштів у розмірі 80 000 грн. ОСОБА_7 , що в свою чергу також спростовує той її твердження, що фактичної передачі коштів на руки їй не було.

За таких обставин позов про повернення грошових коштів, має бути поданий позивачкою саме до ОСОБА_12 .

Як вбачається з матеріалів справи, з матеріалів звернень позивачки до правоохоронних органів вбачається, що кримінальне провадження за результатами розгляду її заяви від 10.05.2019 року відкрито не було, а з наявного в матеріалах справи Рапорта ДОП СП ВП із обслуговування ЖМ «Виноградар» Подільського РУ ГУ ГУНП в м. Києві Бондаренко С.В., слідує, що слідчим відділом РУ ГУ ГУНП в м. Києві не знайдено ознак кримінального правопорушення при розгляді вказаної заяви.

Крім того, будь-яких відомостей щодо незгоди позивачки з результатами розгляду даної заяви чи оскарження рішення органу Національної поліції України, матеріали справ не містить. А отже, жодними доказами не підтверджено факт вчинення шахрайства з боку відповідача чи інших осіб при укладенні Договору довічного утримання.

Як вбачається з поштових квитанцій, платежі на користь позивачки здійснювалися дружиною відповідача - ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та документа про зміну прізвища, з яких вбачається, що ОСОБА_1 є дружиною відповідача-1 ОСОБА_4 .

Таким чином, грошові кошти, які сплачувалися позивачці як щомісячні платежі та як комунальні послуги є об`єктом спільної сумісної власності відповідача-1 та його дружини (відповідача-2), тобто вони рівною мірою є коштами як відповідача, так і його дружини.

Щодо оплати за комунальні послуги, то виходячи з наведених вище положень СК України, оплата комунальних послуг здійснювалася також дружиною відповідача - ОСОБА_15 , оскільки вона є співласником даної квартири як подружжя і сплачувала комунальні послуги за свою (в тому числі) квартиру.

Отже, договір в частині сплати щомісячного утримання та комунальних платежів виконувався належним чином, а твердження позивачки про порушення відповідачем умов Договору в цій частині не знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 14 договору довічного утримання договір може бути розірваний за згодою сторін , а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - судовому порядку.

Відповідно до статі 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 Цивільного кодексу України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 748 Цивільного кодексу України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 Цивільного кодексу України). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК Цивільного кодексу України). Так, в ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становить вимога позивача, як потенційного спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_2 , про розірвання Договору довічного утримання (догляду), посвідченого 25.04.2019 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю., реєстровий номер № 436, з підстав укладення такого договору на вкрай не вигідних для відчужувача умовах та під впливом тяжких життєвих обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Згідно роз`яснень, наведених у в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розірвання Договору довічного утримання (догляду) від 25.04.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем-1 ОСОБА_4 посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом КМНО Буждиганюк Є.Ю., реєстровий номер № 439, - оскільки судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_2 щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 було вільним. Тобто, відчужувач ОСОБА_2 як власник квартири скористалась своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та уклала договір довічного утримання, передавши квартиру у власність ОСОБА_4 який взамін зобов`язалася здійснювати утримання ОСОБА_2 , тобто остання зберігала за собою право довічного проживання у квартирі, отримала грошову допомогу на лікування, харчування та набула право на отримання довічного щомісячного грошового утримання. Вказані обставини свідчать про те, що оспорюваний договір довічного утримання не можна вважати таким, що укладений на вкрай невигідних для ОСОБА_2 умовах.

При цьому, доводи позивача про те, що передбачена договором сума щомісячного грошового забезпечення в сумі 1 500,00 грн., тоді як вартість квартири становила 649 606,24 грн., не вказують на те, що оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних для ОСОБА_2 умовах, оскільки цей вид договору за своєю правовою природою не є таким, що безпосередньо пов`язаний з вартістю квартири.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/21068/14-ц, від 13 листопада 2020 року у справі № 537/4882/17, від 11 липня 2022 року у справі № 483/977/19, від 25 грудня 2024 року справі № 569/6125/22.

Крім того, суд зауважує позивачу, що заповіт та спадковий договір не є тотожними поняттями, та наявність заповіту не позбавляє спадкодавця права на укладення договору довічного утримання.

Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Судом встановлено, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, суд прийшов висновку про відсутність підстав розірвання договору довічного утримання.

Щодо позовних вимог скасувати запис про реєстрацію права власності та скасувати державну реєстрацію обтяження - заборону на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , то суд виходить з такого.

Частина третя статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухома майно та їх обтяжень» передбачає, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстраціє. Припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Водночас і у цьому випадку рішення суду про визнання договору недійсним є достатньою підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав, а тому практичне значення для окремого зазначення про це у резолютивній частині рішення суду відсутнє.

Якщо ж майно було відчужене набувачем за недійсним договором, з урахуванням чого суд для відновлення права власності позивача застосовує або віндикацію (ст. 388 ЦК України) або визнання за позивачем права власності (ст. 392 ЦК України), доцільність задоволення вимог про скасування попередньої державної реєстрації.

Відповідно до п. 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. №1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2018р. №484) у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

Отже, у випадку кількаразового відчуження об`єкту нерухомості скасування запису про реєстрацію права власності за останнім набувачем призведе лише до автоматичного поновлення запису про реєстрацію права власності за передостаннім набувачем.

Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, при скасуванні запису про реєстрацію права власності за останнім набувачем передостанній набувач формально стане власником такого майна навіть не будучи учасником відповідного судового спору.

Крім того, у останнього набувача залишається дійсний та не скасований правовстановлюючий документ на таке майно, оскільки за змістом п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Підставою для відновлення права власності позивача шляхом внесення запису про реєстрацію за ним права власності у такому випадку буде рішення суду про витребування майна на його користь на підставі ст. 388 ЦК України або про визнання за ним права власності на підставі ст. 392 ЦК України, при чому дата такого рішення суду, як правовстановлюючого документу, завжди буде більш пізньою у порівнянні з датою правовстановлюючого документу останнього неправомірного набувача.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 19.10.2016 року, далі - Закон від 19.10.2016) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться у строк, що не перевищує п`яти робочих днів.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (ч. 1 ст. 27 Закону від 19.10.2016). Відповідно до ч. 9 ст. 18 Закону від 19.10.2016 датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01 липня 2004 року (далі - Закон).

Відповідно до абзацу 4 частини 5 статті 3 Закону державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - а у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Таким чином, суд в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, враховуючи всі доводи та вважає, що дана вимога є взаємовиключною з вимогою про розірвання договору.

Щодо позовних вимог стягнення заборгованості за Договором довічного утримання та стягнення 3% річних, то суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість за договором довічного утримання від 25.04.2019 р. по щомісячним платежам - 25 500,0 грн; суму індексації грошового щомісячного утримання за 2019 р. - 492,0 грн, нарахування 3% річних - 553,40 грн, а разом - 26 545,40 грн.

Відповідно до умов Договору фінансове утримання складається з первинного платежу у розмірі 80 000 грн., щомісячних платежів у розмірі 1 500 грн. Крім того, ОСОБА_4 зобов`язався оплачувати комунальні послуги по даній квартирі. ОСОБА_4 також зобов`язався здійснити поховання ОСОБА_2 після її смерті, як вбачається з розписки від 25.04.2019 р. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 80 000,0 грн. Крім того, комунальні платежі на користь позивачки здійснювалися відповідачем-2 - ОСОБА_1 , що підтверджується копіями квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.

Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором.

Крім того, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави пред`явлених позову), можливості порушення прав позивача та їх захисту в обраний спосіб; чи існує у зазначених осіб обґрунтований цивільний інтерес до об`єкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи позивача, - суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним досліджуваного Договору довічного утримання (догляду), положення якого відповідають законодавчо визначеним засадам вчинення правочинів, за відсутності факту порушення прав позивача за наслідками укладення спірного Договору довічного утримання.

Отже, як вбачається договір в частині сплати щомісячного утримання та комунальних платежів виконувався належним чином, крім того позивачка повертала кошти, які надсилалися відповідачем-1, тому твердження позивачки про порушення відповідачем умов Договору в цій частині не знайшли своє підтвердження.

Таким чином, суд в ході розгляду справи враховуючи всі доводи та вважає, оскільки вимога є взаємовиключною з вимогою про розірвання договору, тому слід відмовити в цій частині.

Щодо вимоги відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов таких висновків.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У постанові КЦС Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18 суд зазначив, що при визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди судова колегія приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Тому оцінюючи доводи, якими позивач обґрунтував вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,0 грн, суд враховуючи всі доводи та вважає, що дана вимога є взаємовиключною з вимогою про розірвання договору.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 215, 216, 321, 328, 334, 744-751 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 , правонаступником, якої є ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокія Юріївна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Гукова Наталія Євгенівна про розірвання договору довічного утримання, скасування державної реєстрації, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін у справі:

позивач - ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач-1 - ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач-2 - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП невідомо);

третя особа-1 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокія Юріївна ( місцезнаходження: 01032, м. Київ, бульвар Т.Шевченка, буд. 38, прим. 147, кім. 5.7);

третя особа-2 - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Гукова Наталія Євгенівна (місцезнаходження: 10014, м. Житомир, вул. Мала Бердичівська, буд. 16).

Суддя Н. М. Ларіонова