Справа № 589/853/25
Провадження № 2/589/1283/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2025 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючого судді Курбанової А.Р., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

21.02.2025р. товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14.06.2024-100002858 від 14.06.2024 року в розмірі 31000 грн 00 коп., що складається з заборгованості: по основному боргу в розмірі 10000 грн.; по процентах в розмірі 14000 грн., нарахованих за період з 14.06.2024 року по 31.10.2024 року; по комісії в сумі 2000 грн, а також неустойки 5000 грн. В обгрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе договірних зобов`язань з повернення кредиту, сплати процентів та комісії.

Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено здійснити її розгляд в спрощеному позовному провадженні без повідомлення осіб, також в цій ухвалі роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

В свою чергу 29.07.2025р., відповідач звернувся до суду з відзивом на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважає його безпідставним та необгрунтованим. Вказує, що не укладав кредитний договір та відповідно не погоджував процентну ставку та інші умови кредитування. Жоден поданий позивачем доказ не підтверджує узгодження саме цих кредитних умов. Нарахування неустойки за договором є протиправним в період воєнного стану. Зазначає, що нарахування комісії не відповідає принципам розумності та справедливості. Також відсутні докази перерахування йому коштів за договором. Тобто позивач не довів обставини, на яких грунтуються позовні вимоги.

06.08.2025 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому на заперечення відповідача щодо позовних вимог, зазначає наступне. Між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір №14.06.2024-100002858 від 14.06.2024 р. у електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової. Відповідачем документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий . Саме його було використано відповідачем для підписання Кредитного договору - 14.06.2024. Відповідач не заперечує, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_1 належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, адже грунтується на положеннях Закону України «Про споживче кредитування». TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 14.06.2024-100002858 від 14.06.2024 року в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору.

Також представник позивача просить залишити відзив на позов без розгляду, як такого, що поданий після закінчення процесуального строку, визначеного ухвалою суду про відкриття провадження у справі. Суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, оскільки матеріали справи взагалі не містять даних про отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження, тобто підстав вважати, що цей строк сплив, у суду не має.

Клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходили.

За відсутності таких клопотань, суд, у відповідності до ч. 13 ст. 7, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.06.2024р. між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем укладено кредитний договір № 14.06.2024-100002858 (далі Кредитний договір), виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Так, відповідно до п. 1.1 пропозиції позивача про укладення кредитного договору (оферти) дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) є пропозицією ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» укласти електронний кредитний договір (оферту) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Підписання споживачем даної пропозиції (оферти) передбачає надання його згоди на зазначені умови надання споживчого кредиту (п. 1.14 оферти).

Відповідно до п.2.3.3 оферти позичальник в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір.

Згідно з п.2.3.6 оферти позичальник, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаних пропозиції про укладення кредитного договору (оферту) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом, одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вищезазначеному порядку.

Також на підтвердження укладення електронного договору позивачем надана візуальна форма послідовності дій учасників електронної комерції (кредитора та позичальника), щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі /а.с. 61/.

Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору відповідно до оферти позивача, а також підтвердив, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 14.06.2024-100002858 від 14.06.2024 року, з якою він попередньо ознайомився. Акцептовані ним істотні умови Кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті. Всі документи були підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е773, який відповідно до довідки /а.с. 67/ був надісланий ОСОБА_1 в смс-повідомленні на його номер НОМЕР_2 /а.с. 14-21/.

Відповідач при оформлені договору здійснив ряд активних дій з метою укладення кредитного договору, зокрема, зазначив свої персональні дані, ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, відомості щодо адреси місця реєстрації та номера телефону, правильність яких не спростовано.

Доказів того, що такі дані товариством отримано не від відповідача, та що вони використані будь-якими особами незаконно, матеріали справи не містять.

Верховний Суд у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі N 127/33824/19 зауважив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір не був би укладений.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі N 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18, від 14 червня 2022 року у справі N 757/40395/20.

Таким чином електронний договір, що був укладений між сторонами шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а доводи відповідача про те, що кредитного договору з позивачем він не укладав та не узгоджував кредитні умови не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до умов укладеного Кредитного договору ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу на умовах строковості, платності і поворотності кредит у розмірі 10 000,00 грн., строком на 140 днів з дати його надання. Дата повернення кредиту була обумовлена сторонами 31.10.2024р. Пунктом 3.2 оферти передбачено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також сторони домовилися про сплату за користування кредитом процентів у такому розмірі: процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, та комісії, пов`язаної з наданням кредиту 20% від суми кредиту в розмірі 2000 грн.

Позивачем до позовної заяви на підтвердження перерахування грошових коштів відповідачу долучено квитанцію АТ КБ «ПриватБанк» від 14.06.2024 /а.с. 13/.

Зі змісту квитанції від 14.06.2024 вбачається, що видача коштів за кредитним договором № 14.06.2024-100002858 здійснювалася за допомогою системи LiqPay. Платіж - ; дата 14.06.2024 22:47; № платіжної карти 516874*71; сума - 10000,00 грн.

Тобто, позивач (через систему LiqPay) видав відповідачу кредитні кошти у розмірі 10000, 00 гривень на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі.

При цьому дана квитація не є інформаційним листом, як помилково вказує відповідач, та є первинним документом, що підтверджує отримання кредиту.

У цьому котексті слід зауважити, що до суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору № 14.06.2024-100002858, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору № 14.06.2024-100002858), підписані одноразовим ідентифікатором «Е773», які містять номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме: 5168-74ХХ-ХХХХ-5471.

Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі позивача.

У зв`язку з наведеним, квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 14.06.2024 про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом перерахування грошових коштів за кредитним договором.

Суд звертає увагу, що зазначаючи у відзиві на позов про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, відповідач не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку НОМЕР_3 , який сам зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з нормами статті 46 Закону України «Про платіжні послуги» порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників; надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією.

У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право: зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного утримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; не уточнювати номер рахунку та/або код утримувача. У такому разі надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.

Зважаючи на наведені норми Закону у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась.

Таким чином, TOB «Споживчий центр» виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 14.06.2024-100002858 від 14.06.2024 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеної угоди.

Доводи відповідача щодо відсутності доказів перерахування коштів (тіла кредиту), судом відхиляються, оскільки в сукупності надані позивачем докази підтверджують надання коштів відповідачу на умовах та в розмірі, визначеному цим договором, що відповідачем не спростовано.

В свою чергу, як зазначено вище, відповідач мав повернути кредитні кошти до 31.10.2024р., а також сплатити у вищевказаному розмірі проценти за користування ними.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Проте, як вбачається з довідки-розрахунку про стан заборгованості в порушення умов кредитного договору, вимог ст.ст. 525, 526, 1049, 1054 ЦК України відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов`язань щодо повернення кредиту у строки, передбачені договором, та сплати процентів, внаслідок чого станом на 31.10.2024 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) в сумі 10000 грн., заборгованість по процентам 14000 грн., нарахованим в межах строку кредитування (за період з 14 червня 2024 року по 31 жовтня 2024 року) /а.с. 11/.

Щодо вимог про стягнення комісії за надання кредиту за кредитним договором, то такі також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 4 ч.1 ст 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються також комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

Відповідно до п.8 заявки кредитного договору та акцепту, сторонами було обумовлено одноразову сплату комісії за надання кредиту в розмірі 20% від суми виданого кредиту в розмірі 2000 грн.

Аналізуючи умови договору, суд приходить до висновку про правомірність встановлення одноразової комісії за надання кредиту у даному договорі, та відсутність підстав, передбачених ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», для визнання цих договірних умов нічемними, як таких, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом.

Відповідний висновок не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19. А тому позовні вимоги зі стягнення комісії за надання кредиту в сумі 2000 грн за кредитним договором є правомірними.

З дослідженого розрахунку вбачається також нарахування неустойки за період з 14 червня 2024 року по 31 жовтня 2024 року за кредитним договором, тому суд звертає увагу позивача на наступне.

З 24.02.2022р. на всій території України запроваджений воєнний стан, який діє до тепер.

Відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив, що пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що під час воєнного стану не сплачується неустойка (штраф, пеня) та інші платежі за прострочення сплати за кредитним договором (договором позики). В цій постанові касаційний суд розкрив питання про те, на які договори та які випадки поширюється цей пункт. Зокрема, такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит. За вказаною нормою в такому випадку позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Враховуючи викладене, суд погоджується з запереченнями відповідача та вважає, що заявлена до стягнення позивачем заборгованість за неустойкою, нарахованою у період воєнного стану за кредитним договором у сумі 5000 грн 00 коп. є неправомірною і така підлягає списанню, а відтак вимоги про її стягнення задоволенню не підлягають.

Частина 1 ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частина 2 ст. 13 ЦПК України визначає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості ОСОБА_1 у вказаному вище розмірі витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. З огляду на викладене, суд вважає за правомірне позовні вимоги задовольнити частково в загальній сумі 26000 грн.

З урахуванням викладеного, вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно обсягу задоволених вимог у розмірі 2031 грн 69 коп.

Керуючись ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625, 629, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 223, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 / на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» /, адреса: вул.Саксаганського, буд. 133-А, м. Київ, 01032/ заборгованість за кредитним договором № 14.06.2024-100002858 від 14.06.2024 року в розмірі 26000 грн. 00 коп. /двадцять шість тисяч грн 00 коп./ та судовий збір в сумі 2031 грн 69 коп. / дві тисячі тридцять одна грн 69 коп./.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова