КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2629/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Київ

Справа № 362/818/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Ковбель М.М.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У січні 2024 року позивач АТ «ОТП Банк» звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 січня 2023 року № в розмірі 207 850 грн. 03 коп.

В обґрунтування позову зазначив, що 11 січня 2023 року між AT «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №. Відповідно до Розділу 1 кредитного договору AT «ОТП Банк» надав відповідачу кредит на принципах поворотності, платності, строковості в сумі 203 300 грн. Проте всупереч умовам кредитного договору відповідач не здійснила своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту і відсоткам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушила взяті на себе договірні зобов`язання.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість по картковому рахунку за кредитним договором № від 11.01.2023 року у розмірі 207 850 грн. 03 коп. та судові витрати у розмірі 3117 грн. 75 коп.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що для доведення існування ймовірної заборгованості та встановлення розміру даної заборгованості відповідача, позивач зобов`язаний був надати банківські виписки, платіжні доручення, меморіальні ордери та/або інші первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Також позивач не надав, а суд першої інстанції не дослідив оригінал кредитного договору від 11.01.2023 року № , тобто не оцінив належним чином усі докази, які повинні бути досліджені судом в цій категорії справ. Ненадання позивачем оригіналу кредитного договору, та інших доказів, які передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», унеможливлює задоволення позову як недоведеного, оскільки позивачем не виконано тягар доказування своїх вимог.

Надана до суду копія вимоги від 19 жовтня 2023 року має бути підписана саме представником кредитора АТ «ОТП Банк», а не сторонніми особами. Зазначена вимога містить посилання на Договір доручення, укладений між АТ «ОТП Банк» і ТОВ «Парус Фінанс», проте вказаного договору, як і будь-яких інших документів, які би підтверджували повноваження представника АТ «ОТП Банк», до вимоги не надано.

Крім цього, оскільки позивачем не було доведено направлення відповідачу та отримання нею належним чином складеної вимоги про погашення заборгованості, то згідно з пунктом 1.1 кредитного договору, дата остаточного повернення кредиту є 11 червня 2027 року, яка станом на день звернення позивачем до суду з позовом у цій справі не настала.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судове засідання представник позивача не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 11 січня 2023 року між сторонами було укладено кредитний договір, за яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач - прийняла грошові кошти у розмірі 203 300 грн. Водночас, станом на 04 січня 2024 року відповідач не виконала обов`язок з повернення зазначеної суми коштів, чим порушила взяті на себе зобов`язання, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 207 580 грн. 03 коп., з яких 192 937 грн. 92 коп. становить заборгованість за тілом кредиту, а 14 912 грн. 11 коп. - заборгованість за відсотками.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без дотримання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої і другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом

Відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит врегульовано Законом України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 1-1, 11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Частиною 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Отже, праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою зокрема визначено, що кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17 , ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2023 року сторонами було укладено кредитний договір №.

У пункті 1.1. кредитного договору зазначено, що кредит надано на загальні споживчі цілі; сума споживчого кредиту - 203 300 грн.; споживчий кредит надано строком на 53 місяці, починаючи з 11 січня 2023 року по 11 червня 2027 року ; день остаточного повернення кредиту - 11 червня 2027 року.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору, в порядку, передбаченому його умовами та Правилами кредитування, позивач передав відповідачу кредит, а відповідач - прийняв кредит, взяв на себе зобов`язання належним використати і повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом на рахунок погашення боргових зобов`язань і виконати всі інші зобов`язання, якщо вони визначені кредитним договором та Правилами кредитування.

Згідно з пунктом 4.4. кредитного договору, підписанням кредитного договору відповідач підтвердила, що позивач передав їй підписаний зі з його сторони оригінальний примірник кредитного договору зі всіма невід`ємними частинами і додатками до кредитного договору, зокрема, Графік платежів з розрахунком загальної вартості кредиту (Додаток №1 до кредитного договору).

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що повернення кредиту відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів.

Згідно з п. 3.5.1 договору порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, розміром та періодичністю внесення сторони визначили у графіку платежів ( додаток № 1 до кредитного договору)

Згідно з додатком № 1 до кредитного договору, розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 5806 грн., що включає в себе суму платежу по кредиту та нараховані відсотки за користування кредитом.

Згідно з розрахунком заборгованості, сума кредиту до повернення складає 192 937 грн. 92 коп., з них сума прострочених платежів по кредиту становить 12 993 грн. 26 коп.; сума процентів - 14 912 грн. 11 коп.

Як вбачається з копії вимоги про погашення заборгованості, що адресована ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 , представник ТОВ «Парус фінанс» повідомляв, що у зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором, укладеним з АТ «ОТП Банк», у ОСОБА_1 станом на 19 жовтня 2023 року прострочена заборгованість становить 27 905 грн. 37 коп. Тому кредитор вимагає повернення кредиту, процентів та штрафних санкцій у повному обсязі, в 30-денний строк з дня отримання даної вимоги. Станом на 19.10.2023 року загальна сума до сплати становить 207 850 грн. 03 коп.

При цьому повідомлено, що ТОВ «Парус фінанс», діючи на підставі договору доручення № 01/09/21 від 01.09.2021 року, представляє інтереси АТ «ОТП Банк» по стягненню з ОСОБА_1 кредитної заборгованості.

Згідно з витягом зі списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленням, відправником ТОВ «Дірект технолоджі» відправлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованого листа. ( а.с 3-4).

Будь-яких доказів про вручення вказаної кореспонденції або даних про повернення листа з відміткою про причини невручення до матеріалів справи не надано.

29 січня 2024 року позивач АТ «ОТП Банк» звернувся до суду з даним позовом.

У відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Ляшенко І.І., відповідач вказувала, що не отримувала від АТ «ОТП Банк» будь-яких листів чи вимог.

Таким чином, матеріали справи не містять достовірних даних про відправлення відповідачу ОСОБА_1 представником позивача та отримання відповідачем вимоги від 19.10.2023 року про дострокове повернення усієї суми кредиту.

Також позивач не надав доказів повідомлення відповідача (про затримку сплати частини споживчого кредиту та/або процентів із зазначенням строку та дій, необхідних для усунення порушення) у будь-який із можливих способів, зокрема смс-повідомленням або за відомим фактичним місцем проживання відповідача, враховуючи, що у договорі кредиту ОСОБА_1 зазначила, що її фактичне місце проживання відрізняється від зареєстрованого, оскільки фактичним місцем проживання є : АДРЕСА_2 .

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивач не дотримався вимог, передбачених ч.4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», щодо пред`явлення боржнику вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не надано суду доказів направлення та вручення відповідачу вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, виходячи з того, що строк повернення кредиту є 11 червня 2027 року.

Таким чином, у позичальника ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банк завчасно направив лист-вимогу про дострокове повернення кредиту, а позичальник таку вимогу одержав.

Крам того, підстав для стягнення з відповідача суми простроченої заборгованості, яка відповідно до вимоги банку становила станом на 19.10.2023 року суму 27 905 грн. 37 коп. колегія суддів також не вбачає, оскільки позивачем не доведено розміру такої заборгованості.

Так, відповідно до п. 3 кредитного договору № , банк надає позичальнику кредит безготівково, шляхом зарахування кредитних коштів на поточний/картковий рахунок позичальника або шляхом видачі готівкою суми кредиту позичальнику через касу банку, зменшений на утриману банком комісію за надання кредиту, а також на оплату додаткових послуг банку. Кредит видається протягом одного банківського дня з дати укладення кредитного договору.

З метою обслуговування та погашення кредиту банк безкоштовно відкриває позичальнику рахунок погашення боргових зобов`язань, реквізити якого визначені у додатку № 1 до кредитного договору.

Разом з тим, до матеріалів справи позивачем не надано первинних документів, які б підтверджували, у який спосіб ( готівкою чи на картковий рахунок) та коли саме відповідачу було видано кредитні кошти, загальні суми внесених платежів на погашення кредиту, що в свою чергу впливає на розрахунок заборгованості.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості таких даних не містить .

Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц виснував, «що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 , виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.»

Таким чином, оскільки позивачем не надано виписки по особовому рахунку позичальника, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено розміру простроченої заборгованості.

Сам по собі розрахунок заборгованості за відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом розміру простроченої заборгованості, яку просить стягнути банк.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню на підставі статті 376 ЦПК України з прийняттям постанови про відмову в позові.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої і другої статті 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом прийнято нове рішення про відмову в позові, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4676 грн. 63 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору - 4676 (чотири тисячі шістсот сімдесят шість) грн. 63 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду із підстав визначених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.