Справа №705/311/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

при секретарі Заповітряній Д.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача Трепака О.І.

відповідача Яковлєвої В.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані Черкаської області заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Трепака О.І. про забезпечення позову, подану в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частину вартості виконаних поліпшень в домоволодінні та визнання права на частку майна,

У С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Трепак О.І. в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частину вартості виконаних поліпшень в домоволодінні та визнання права на частку майна, подав до суду заяву про забезпечення позову, в обґрунтування зазначивши наступне.

В провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину вартості виконаних поліпшень в домоволодінні, у якому він просить суд визнати 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , яка фактично перебудована з метою поліпшення експлуатаційних властивостей нерухомого майна на 46,15%, спільним майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Також позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину вартості виконаних поліпшень 293 971, грн., в 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 та право власності на 1/4 частку домоволодіння АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи доведено, що з липня 1994 року і по даний час ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_1 , власником 1/2 частки якого є ОСОБА_3 .

З 02.09.1994 по 26.12.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На даний час у ОСОБА_1 існує достатньо обґрунтоване припущення, що власник спірного майна може розпорядитися ним, зокрема відчужити частину житлового будинку іншим особам, що у подальшому може утруднити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних його прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

Такі припущення виникають із того, що 12.07.2023 ОСОБА_3 зверталася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення користування квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності і такі дії відповідачки слід розцінювати як намагання перешкодити позивачу у захисті його прав та інтересів.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.05.2025, ухваленому у справі № 705/3562/23, яке набрало законної сили 30.06.2025, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

На цей час ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_3 вчиняє активні дії та намагається віднайти покупця на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, звертаючись в усній формі до сусідів та знайомих.

Факт підготовки будинку до продажу підтверджується також її активними діями по наведенню благоустрою присадибної ділянки, при цьому такі роботи не проводились протягом тривалого часу.

Також на цей факт вказують усні погрози ОСОБА_3 , висловлені безпосередньо ОСОБА_1 , приблизно такого змісту: «Мені не вдалося тебе виселити через суд, то я продам свою частку будинку і новий власник виселить тебе без проблем».

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Тому, враховуючи вимоги чинного законодавства та позицію Верховного Суду, а також ситуацію, яка склалася у вказаному випадку між сторонами по справі, та беручи до уваги вищевикладені обставини, на думку представника позивача, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження нерухомого майна, а саме 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається із: *приміщення (веранди), яке зазначено на плані будинку цифрою І, площею 6,3 кв.м., *житлової кімнати, яка зазначена на плані будинку цифрою І-2, площею 12,1 кв.м., *житлової кімнати, яка зазначена на плані будинку цифрою І-3, площею 16,1 кв.м.,*сараїв (літери «Б», «В»), *вбиральні (літера «Д»), *огорожі № 1, *хвіртки № 2, може ускладнити ефективний захист прав ОСОБА_3 , або навіть унеможливити його виконання. Черкаський апеляційний суд в постанові від 21.01.2020 у справі № 705/5461/19 (ЄДРСРУ № 87077557), скасовуючи ухвалу Уманського міськрайонного суду від 21.11.2019 зазначив, що ухвала суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову подана без додержання вимог викладених у статті 151 ЦПК України, а тому підлягає поверненню заявнику.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, дійсних обставин справи, обраний вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину житлового будинку, який належить відповідачці на праві приватної власності, є обґрунтованим, так як арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Накладення арешту на майно має на меті обмеження особи у праві розпоряджатися таким майном і його застосування не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Також у даному випадку представник позивача зазначає, що відсутність підстави для застосування зустрічного забезпечення.

У зв`язку з цим, просить суд постановити ухвалу суду, якою вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину вартості виконаних поліпшень в домоволодінні, шляхом накладення арешту на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві власності відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 04.04.1996 та Договору про порядок користування житловим будинком від 13.08.1997, яка складається із: *приміщення (веранди), яке зазначено на плані будинку цифрою І, площею 6,3 кв.м., *житлової кімнати, яка зазначена на плані будинку цифрою І-2, площею 12,1 кв.м., *житлової кімнати, яка зазначена на плані будинку цифрою І-3, площею 16,1 кв.м.,*сараїв (літери «Б», «В»), *вбиральні (літера «Д»), *огорожі № 1, *хвіртки № 2.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав вимоги заяви та факти, викладені у ній, в повному обсязі та просив суд накласти арешт на спірне майно, а саме частину житлового будинку, належного відповідачу по справі, право власності на частину якого просить визнати його довіритель, оскільки ним витрачено як власні сили, так і власні кошти для суттєвої зміни вартості такого житла, за рахунок покращення його стану, забезпечення усіма комунікаціями тощо.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлене його представником клопотання та просив суд забезпечити позовні вимоги шляхом накладення арешту на частину житлового будинку, належного відповідачу.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову, оскільки вважають таку необґрунтованою та безпідставною, яка ґрунтується лише на їх припущеннях.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача, вивчивши заяву про забезпечення позову та наявні матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що вимоги заявника не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.06.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, його метою є хоча і негайні, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.06.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як заборона користування та розпорядження певним майном, що за своєю суттю є арештом майна, суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує наявне право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Разом із цим, само по собі посилання позивача у заяві про забезпечення позову на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення заявлених вимог, не є обґрунтованою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Тобто арешт на майно відповідача допускається лише за умови, що майно належить відповідачу та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Водночас, заявником не надано суду доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Так, спір виник з приводу визнання майна спільною власністю та, як наслідок, визнання за позивачем права власності на певну частину житлового будинку, належного відповідачу по справі.

З наданих позивачем матеріалів вбачається, що власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , на яку представник позивача та позивач просять накласти заборону, є ОСОБА_3 , разом з якою він вживав заходів для покращення стану майна і саме за цей рахунок, позивач і, на його думку, набув права власності на певну частину житлового будинку. Але при цьому, заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняє дії або може вчинити в майбутньому, спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна (зокрема, але не виключно оголошення щодо продажу житлового будинку з надвірними спорудами, іншим способом відчуження тощо) крім посилання на те, що як йому відомо, відповідач спілкуючись із сусідами ставила питання про продаж будинку, а також говорила йому про можливе вчинення такої дії, а тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Сама по собі можливість розпорядження майном не свідчить про те, що власник цього майна вчинятиме такі дії, як відчуження. А саме лише посилання в заяві на те, що виконання рішення може бути утрудненим, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки позивачем не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149, 150, 153, 154, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Трепака О.І. про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Р. В. Піньковський