Справа №:755/2784/21
Провадження №: 2/755/748/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" січня 2025 р.Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти за ненадані послуги в розмірі 2000,00 грн та кошти за заподіяння моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 24 вересня 2020 року позивачем у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (центр лазерної косметології «Студіо Лазер», розташований за адресою: АДРЕСА_1 ), було придбано акційний курс лазерної епіляції, що складається з 10 процедур вартістю 2000,00 грн. Згідно зазначено курсу, ФОП ОСОБА_2 зобов`язалась надати позивачу 10 послуг: перший - починаючи з дати оплати, інші дев`ять - згідно запису з орієнтовним проміжком 4 тижні від попередньої послуги, орієнтовний термін завершення надання курсу послуг мав становити 40 тижнів, до 20 червня 2021 року. Згідно виписки про здійснення оплати, ФОП ОСОБА_2 було розписано попередній графік проходження процедур: 24 вересня 2020 року (дата оплати), час початку послуги 20 годин 30 хвилин; 31 жовтня 2020 року о 19 годині 00 хвилин; 05 грудня 2020 року о 18 годні 00 хвилин, 11 січня 2021 року о 19 годині 00 хвилин, подальший запис після 4 процедури. Позивач зазначає, що друга процедура так і не відбулась, оскільки при прибутті на процедуру, позивачу було повідомлено, що центр лазерної косметології «Студіо Лазер» за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано, ФОП ОСОБА_2 припинила свою діяльність 30 вересня 2020 року. Таким чином, відповідач отримавши кошти від позивача, не надала послуги в повному обсязі та припинила свою діяльність, розірвавши договір оренди для діяльності центру лазерної косметології «Студіо Лазер», та 21 жовтня 2020 року припинила підприємницьку діяльність. Відповідач не відповідає на телефонні дзвінки та на повідомлення, добровільно не повертає кошти за ненадані послуги. Враховуючи, що видалення лазером волосся довготриваюча процедура, надання послуги одноразово не несе жодних дій для волосся, позивачем не досягнуто очікуваного результату. Відсутність коштів на придбання нового курсу в іншому місці змусило позивача припинити курс, чим заподіяно, на думку позивач, моральну шкоду. Середньоринкова вартість послуги лазерної епіляції у м. Києві, яку позивач придбав у відповідача складає 1 700,00 грн за одну процедуру (курс з 10 процедур при повній передплаті - 10 000,00 грн). Оскільки, на думку позивача, її ошукано шахрайськими діями відповідача, завдано матеріальних збитків та принижено гідність, компенсація моральної шкоди, завданої позивачу, становить 10 000,00 грн, тобто, у розмірі ринкової вартості курсу (10 процедур) лазерної епіляції (ноги повністю).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 37-39).

Відповідачем копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано не було, неодноразово надіслані за зареєстрованим місцем проживання відповідача конверти разом з копією ухвали суду про відкриття провадження та доданими документами повернулись до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 24 вересня 2020 року ОСОБА_1 придбала у ФОП ОСОБА_2 (центр лазерної косметології « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 ), курс лазерної епіляції, що складається з 10 процедур вартістю 2000,00 грн, на підтвердження чого позивачу була видана квитанція, в якій зазначено: сума - 2 000,00 грн, дата оплати - 24 вересня 2020 року. Квитанція оформлена на бланку, у нижній частині якого зазначено: « ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 т. НОМЕР_1 (а.с. 28).

За змістом квитанції ФОП ОСОБА_2 зобов`язалась надати позивачу 10 процедур (ноги повністю): перша - 24 вересня 2020 року о 20:30, друга - 31 жовтня 2020 року о 19:00, третя - 05 грудня 2020 року о 18:00, четверта - 11 січня 2020 року о 19:00. Перша процедура завершена 24 вересня 2020 року, про що свідчить підпис косметолога у квитанції (а.с. 28).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 21 жовтня 2020 року вчинено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , підстава: власне рішення. Основним видом діяльності ФОП ОСОБА_2 було надання послуг перукарнями та салонами краси. Інформація для здійснення зв`язку - телефон НОМЕР_1 (а.с.29, 30).

Позивач надала акт приймання передачі нежилого приміщення від 30 вересня 2020 року до договору суборенди нежилого приміщення № 14 від 01 липня 2020 року, за змістом якого ФОП ОСОБА_3 прийняв, а ФОП ОСОБА_2 передала приміщення загальною площею 116,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31).

Також позивач надала роздруківки інтернет сторінок з інформацією про центр лазерної косметології «Студіо Лазер», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32) та інформацією про вартість лазерної епіляції у м. Києві (а.с. 33).

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького УП ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомила, що ФОП ОСОБА_2 отримала від неї кошти, не надала послуги та припинила свою діяльність, розірвавши договір оренди на центр лазерної косметології «Студіо Лазер» (а.с. 34).

Листом від 04 лютого 2021 року № 2107/125/48/01-2/ Дарницьке УП ГУНП в м. Києві повідомило позивача, що заяву зареєстровану до ЖЄО № 5696 від 28 січня 2021 року з приводу шахрайських дій ФОП ОСОБА_2 . По даному факту, за аналогічним зверненням, керівництвом слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП в місті Києві, було внесено відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001951 від 11 листопада 2020 року, за ч. 1 ст. 190 КК України. Звернення позивача було приєднано до матеріалів вказаного кримінального провадження (а.с. 35).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 1 та 2 ст. 14 ЦК України).

Тлумачення ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абз. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ч. 1, 2 ст. 901 ЦК України).

Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 906 ЦК України).

За положеннями ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (див. п. 4.22. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18)).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що: «укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав».

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, позивач зазначає, що після придбання курсу лазерної епіляції 24 вересня 2020 року, друга процедура так і не відбулась, оскільки при прибутті на процедуру позивачу було повідомили, що центр лазерної косметології «Студіо Лазер» за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрований. Позивач з`ясувала, що ФОП ОСОБА_2 припинила свою діяльність 30 вересня 2020 року та не повернула їй кошти за ненадані послуги.

Судом установлено, що за змістом квитанції від 24 вересня 2020 року ОСОБА_1 придбала у ФОП ОСОБА_2 (центр лазерної косметології « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) курс лазерної епіляції, що складається з 10 процедур вартістю 2000,00 грн, перша процедура була проведена.

Установлені факти та зміст квитанції від 24 вересня 2020 року дозволяють зробити висновок проте, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг. Доказів протилежного відповідачем не надано. Оскільки між сторонами укладений договір про надання послуг, то під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору про надання послуг.

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 сплатила ФОП ОСОБА_2 2 000,00 грн за курс лазерної епіляції, що складається з 10 процедур (тобто вартість однієї процедури складає 200,00 грн), що підтверджується квитанцією від 24 вересня 2020 року. Перша процедура завершена 24 вересня 2020 року, про що свідчить підпис косметолога у квитанції. Доказів проведення інших дев`яти процедур відповідач не надала і такі докази в матеріалах справи відсутні. Тобто з 10 процедур лазерної епіляції вартістю 2 000 грн ФОП ОСОБА_2 провела для ОСОБА_1 лише одну.

Таким чином виконавець ФОП ОСОБА_2 порушила умови договору про надання послуг, не надала ОСОБА_1 послуги в повному обсязі. Не виконавши договір про надання послуг у повному обсязі відповідач завдала позивачу реальних збитків у розмірі 1 800,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 не довела, що невиконання договору про надання послуг відбулося не з її вини. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за ненадані послуги в розмірі 1 800,00 грн. Оскільки перша процедура відбулася 24 вересня 2020 року і цей факт визнає позивач, то відсутні підстави для стягнення за неї коштів у розмірі 200,00 грн.

При зверненні із позовом ОСОБА_1 вказувала, що нею не досягнуто очікуваного результату і відсутність коштів на придбання нового курсу спричинило їй моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000 грн (ринкова вартість 10 процедур лазерної епіляції). Суд звертає увагу, що ринкова вартість 10 процедур лазерної епіляції не може бути критерієм для визначення компенсації моральної шкоди. При визначенні суми грошової компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Позивач пов`язує наявність моральної шкоди з недосягненням очікуваного результату і відсутністю коштів на придбання нового курсу лазерної епіляції. З урахуванням цих обставин, позовні вимоги в частині компенсації моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача компенсації моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів за ненадані послуги у розмірі 1 800,00 грн; компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позивач звільнений зі сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» і не сплатив його за подання позовної заяви, з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, обов`язок зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог слід покласти на відповідача. Отже, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 23,33 % від суми судового збору, який підлягав сплаті при зверненні із позовом. Враховуючи, що при поданні позову до сплати підлягав судовий збір у розмірі 908,00 грн, то сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складає 211,84 грн (908 грн * 23,33 %).

На підставі викладеного та керуючись статтями 3, 13-16, 20, 23, 51, 52, 207, 526, 611, 629, 638, 901, 906 Цивільного кодексу України, статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 188, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : кошти за ненадані послуги у розмірі 1 800,00 грн; компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 211,84 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: