Справа № 703/6872/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка І.В.

за участю

секретаря судового засідання Батаргіної Т.М.

заявниці ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису

установив:

ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви зазначила, що з 30.07.1983 проживає в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , проте на даний час на розгляді Смілянського міськрайонного суду перебуває її заява про розірвання шлюбу. Тривалий час страждає від психологічного насильства, застосовуваного щодо неї її чоловіком, яке виражається в нецензурній лайці, образах та приниженнях, супроводжується погрозами фізичної розправи та залякуванням. З даного приводу 02.12.2024 зверталася до відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області та щодо ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173-2 КУпАП.

Враховуючи наведене ОСОБА_1 просить суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 :

- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного з нею проживання, що за адресою АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань менше 300 м до спільного з нею місця проживання, що за адресою АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб її розшукувати, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який час спілкуватись з нею.

Ухвалою від 27.12.2024 суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити в порядку окремого провадження.

Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.12.2024, однак судове засідання не відбулося із причин відсутності електропостачання та було відкладене на 06.01.2025

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 підтримала заяву, просила її задовольнити з наведених в ній підстав та видати обмежувальний припис. Додатково пояснила, що з ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі більше 30 років, мають повнолітню дочку. Є одноосібною власницею житла за адресою АДРЕСА_1 , яке отримала у спадщину. В кінці листопада ОСОБА_2 покинув місце спільного проживання, звернувшись до ЦНАП, 30.11.2024 зняла його із реєстрації, замінила замки в дверях, оскільки була незадоволена образами з його боку та поведінкою, а саме його намірами організовувати одноособові пікети про припинення війни, вперше про ці наміри почула ще в листопаді 2021. Надалі з чоловіком спілкувалися телефоном та за допомогою СМС-повідомлень, він просив щоб пустила додому забрати речі. 24.12.2024 за його викликом приїжджала поліція, щодо неї було складено протокол у зв`язку з тим, що не пускала ОСОБА_2 до житла, результати розгляду справи їй наразі не відомі. Вказувала, що фізичного насильства чоловік щодо неї не застосовував тривалий час, востаннє така ситуація трапилася приблизно в 2019 році, коли вони побилися, давши один одному ляпаси. Тоді подавала заяву про вчинене проти неї кримінальне правопорушення, однак надалі клопотала про залишення її без розгляду. 02.12.2024 звернулася до поліції із заявою про агресивну поведінку чоловіка, що виявлялась в словесних образах, був складений протокол про адміністративне правопорушення, однак результати розгляду справи їй наразі не відомі, а також подала позов про розірвання шлюбу до суду.

Заінтересована особа ОСОБА_2 проти задоволення заяви заперечував, обґрунтувавши тим, що з 30.11.2024 не проживає в одному житлі із заявницею, з реєстрації місця проживання за вказаною адресою вона його зняла як власник, про що дізнався 30.12.2024. На даний час тимчасово проживає в побутовому приміщенні - роздягальні, в ресторані «Гранд Парк» в м. Сміла, де працює завгоспом. Іншого житла не має, однак його заробіток дозволяє йому орендувати житло. 24.12.2024 звертався до поліції, бо дружина не пускала додому по речі, а також замінила замки. Факти вчинення насильства щодо дружини заперечує, хоча визнав, що словесно ображав, пояснив, що конфлікт в них виник через його громадянську позицію щодо припинення війни і заклику до переговорів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Суд, заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.07.1983, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1

Фактичне місце проживання сім`ї розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок за вказаною адресою, за словами заявниці, які в судовому засіданні підтвердив заінтресована особа - ОСОБА_2 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Документів на підтвердження вказаних обставин учасники справи не надали.

Заява про видачу обмежувального припису обґрунтована тим, що між заявницею та її чоловіком часто виникають сварки та конфлікти, а ОСОБА_1 здійснено ряд звернень до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій чоловіка щодо до неї.

Як визначено у статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У статті 27 Конституції України зазначено, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Україна, як кожна держава учасниця, що ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, взяла на себе негативні та позитивні зобов`язання щодо забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції та протоколах до неї. Це означає, що з одного боку держава зобов`язується утримуватися від порушень прав і свобод людини через дії своїх повноважних осіб (негативні зобов`язання), а з іншого охороняти права і свободи людини від порушення їх з боку приватних осіб (позитивні зобов`язання).

Так, стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права (рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145).

Основним нормативно-правовим актом, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя.

Пунктом 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини 3, 4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.

Таким чином, зважаючи на наведені норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 756/2072/18, від 09.12.2019 у справі № 756/11732/18, від 29.08.2019 у справі № 640/23804/18, від 02.09.2020 у справі № 635/4854/19-ц, від 10.02.2021 у справі № 761/49109/19 та від 12.04.2023 у справі № 374/137/22.

Відповідно до статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні.

З показань ОСОБА_1 , наданих в судовому засіданні, вбачається, що остання вважає себе постраждалою від психологічного насильства з боку її чоловіка ОСОБА_2 , яке виражається в словесних образах в її бік, нецензурній лайці, залякуваннях, погрозах фізичної розправи та знищення майна.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, ухвал господарського суду про надання дозволу органам Антимонопольного комітету України на проведення перевірки суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю та/або вчинення передбачених законодавством про захист економічної конкуренції процесуальних дій у вигляді проведення огляду, накладення арешту, опломбовування (опечатування), вилучення, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 294 ЦПК України з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Оскільки заявницею не надано доказів притягнення ОСОБА_2 до юридичної відповідальності за вчинення щодо неї протиправних дій, судом з метою отримання відомостей про такі факти здійснено доступ до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень. Отримана інформація вказує про факти складення щодо ОСОБА_2 протоколів про адміністративне правопорушення у виді порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій - двічі в грудні 2024 року.

На розгляді Смілянського міськрайонного суду перебувають справи про адміністративне правопорушення, що полягає в порушенні порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій ОСОБА_2 (справа № 703/6767/24 та справа № 703/6507/24).

Відтак суд, виконуючи завдання цивільного судочинства та використовуючи порядок дослідження доказів, передбачений ЦПК України для окремого провадження, не здобув, а учасниками справи не надано доказів вчинення насильства з боку ОСОБА_2 щодо дружин, а відомості про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення насильницьких дій щодо дружини в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження.

Вказані обставини не дають підстав вважати доведеним факт вчинення протиправних дій з боку кривдника по відношенню до заявника, визначитися з формою таких дій, встановити їх системний характер, а також оцінити наявність ризиків таких діянь в майбутньому. При цьому судом приймається до уваги, що станом на час судового розгляду заявниця та її чоловік разом не проживають, їх спілкування обмежене у зв`язку з цією обставиною, а ОСОБА_2 знятий із реєстрації місця проживання та фактично позбавлений можливості використовувати житло, де раніше проживав.

Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази, суд не вважає доведеним факт, що ОСОБА_2 вчинене домашнє насильство щодо заявниці, тому неможливо оцінити вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Крім того, заявницею заявлено вимоги, у разі задоволення яких ОСОБА_2 фактично втратить право користування житлом щонайменше на півроку. При цьому судом приймається до уваги, що відповідно до даних Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 з 30.11.2024 не має зареєстрованого місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , а в судовому засіданні встановлено, що він більше місяця проживає в підсобному приміщенні, не призначеному для постійного проживання.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ч. 1 ст. 379 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно рішення Суду в справі CHORNENKO v. Ukraine (заява № 59660/09) втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справах «МакКанн проти Сполучного Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50, від 13 травня 2008 року та «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 41, від 2 грудня 2010 року). Втручання порушує статтю 8 Конвенції за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, наведених у пункті 2, і, крім того, є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цих цілей (див., серед інших джерел, рішення у справі «Федоров та Федорова проти України» (Fyodorov and Fyodorova v. Ukraine), заява № 39229/03, пункт 83, від 7 липня 2011 року). Принцип законності в розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права.

Застосовуючи вказаний підхід в даній справі суд звертає увагу на наступне.

Заявниця обґрунтовує необхідність застосування заборонного припису тим, що її чоловік систематично застосовує щодо неї психологічне насильство, внаслідок чого вона змушена вживати заходів з забезпечення безпеки власного життя, життя її дитини та майна, тому в цьому суд вбачає легітимну мету у виді захисту здоров`я, прав і свобод інших осіб, як це передбачено п. 2 ст. 8 Конвенції.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 с. 1 Закону №2229-VIII). Такий захід належить, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону №2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відтак вимогу щодо обмеження, передбаченого законом, в значенні прецедентної практики ЄСПЛ, суд вважає дотриманою.

Однак з наданих суду матеріалів та відомостей, отриманих судом, в тому числі із відкритих джерел, не вбачається достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом. Заявником та заінтересованою особою не надано відомостей щодо наявності в ОСОБА_2 іншого житла, яким він може користуватися на відповідних правових підставах, а та обставина, що останній з 30.11.2024 фактично проживає в приміщенні, не призначеному для проживання, вказує, що такий захід не може бути пропорційним.

З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Згідно із частиною 4 статті 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

На підставі наведеного, керуючись ст. 259, 264, 293, 294, 315, 319, 350-5, 350-6 ЦПК України

вирішив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 06.01.2025.

Заявниця: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого місця проживання не має, РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя І.В. Овсієнко