ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 554/4674/21

провадження № 61-5477св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Полтавська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2022 року у складі судді Тімошенко Н. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 березня 2023 року з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року про виправлення описки,

у складі колегії суддів Одринської Т. В., Панченко О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку грошових коштів, а саме: компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в розмірі 1 920 000,00 грн, відшкодування сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 750 073,00 грн, та судових витрат у сумі 22 480,91 грн за проведення судово-психологічної експертизи.

Позов мотивовано тим, що 21 серпня 2015 року о 10 год 10 хв позивач під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000693 від 19 серпня 2015 року був затриманий працівниками УМВС України в Полтавській області. Того ж дня йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

23 серпня 2015 року відповідно до ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави № 554/11418/15-к стосовно позивача обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з призначенням як альтернативного запобіжного заходу - застави у розмірі 48 720,00 грн. 25 серпня 2015 року зазначені кошти були внесені на відповідний рахунок і позивача звільнено з-під варти під заставу.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, ОСОБА_1 виправдано за недоведеністю його вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, та скасовано запобіжний захід - заставу.

До позивача з 21 серпня 15 року до 21 грудня 2020 року, тобто протягом 64 місяців (2015 рік - 4 місяці, з 2016 року до 2020 року, по 12 місяців кожен рік, - 60 місяців) застосовувався запобіжний захід та протягом цього тривалого часу позивач відчував на собі усі обмеження, передбачені кримінальним процесуальним законодавством для осіб, які мають статус підозрюваного або обвинуваченого, що спричинило значну моральну шкоду, додаткові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги та витрат на проведення судово-психологічної експертизи на загальну суму 2 692 553,91 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Октябрський районний суд м. Полтави, назву якого змінено відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року на Шевченківський районний суд міста Полтави, рішенням від 30 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Стягнув з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 1 920 000,00 грн, компенсацію сум, сплачених ОСОБА_1 у зв`язку з наданням йому правової допомоги в розмірі 750 073,00 грн та судові витрати в сумі 22 480,91 грн за проведення судово-психологічної експертизи, а всього 2 692 553,91 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи із п`яти мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили (64 місяці). Суд дійшов висновку, що незаконними діями Полтавської обласної прокуратури позивачу заподіяно моральну шкоду, наявність якої підтверджена висновком експерта від 31 січня 2022 року № 20225. Визначаючи розмір компенсації за отриману моральну шкоду, суд керувався тим, що моральна шкода повинна обчислюватися, виходячи з п`яти мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, оскільки відповідно до довідки КП «Полтава-Сервіс» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 на підприємстві складала 30 000,00 грн, що становить 5 розмірів мінімальної заробітної плати згідно із статтею 8 Закону Україні «Про Державний бюджет України на 2021 рік», розмір якої складав 6 000,00 грн. Отже, на думку суду, розмір моральної шкоди складає 64*5*6000 = 1 920 000,00 грн. Суд виснував, що такий розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди враховує тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Позивач під час досудового розслідування отримував правову допомогу від адвоката Донського Д. Б. за договором про надання правової допомоги від 29 серпня 2015 року та додаткових угод № 1 від 29 серпня 2015 року та № 2 від 06 квітня 2016 року на загальну суму 32 383,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт з надання юридичної допомоги від 06 квітня 2015 року. Крім цього, позивач під час судового розгляду кримінального провадження в Октябрському районному суді м. Полтави та перегляду виправдувального вироку в Полтавському апеляційному суді отримував правову допомогу від адвоката Донського Д. Б за договором про захист прав, свобод і законних інтересів обвинуваченого та додатковою угодою від 06 квітня 2016 року на загальну суму 717 690,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт з надання юридичної допомоги від 22 березня 2015 року. Отже, позивачем доведено отримання послуг із надання правової допомоги на загальну суму 750 073,00 грн.

Також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 22 480,91 грн за проведення судово-психологічної експертизи.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Полтавська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України оскаржили його в апеляційному порядку.

Полтавський апеляційний суд постановою від 02 березня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 березня 2023 року про виправлення описки, апеляційні скарги залишив без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2022 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому під час перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 1 920 000,00 грн є достатнім, враховуючи тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, а оскільки на момент затримання позивач був депутатом Октябрської районної ради м. Полтави та після відкриття кримінального провадження був позбавлений виборності, що призвело до втрати доходу та можливості бути в подальшому обраним. Визначаючи розмір відшкодування за моральну шкоду, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що моральна шкода повинна обчислюватися п`ятьма мінімальними розмірами заробітної плати станом на 2021 рік, за кожен місяць перебування позивача під слідством.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 750 073 грн, понесені ним за весь час кримінального провадження. Позивач на підтвердження понесення витрат на правову допомогу надав суду договір про надання правової допомоги від 29 серпня 2015 року, додаткові угоди № 1 від 29 серпня 2015 року та № 2 від 06 квітня 2016 року, акт виконаних робіт від 06 квітня 2016 року, в якому наведено розрахунок вартості робіт, договір про захист прав, свобод і законних інтересів обвинуваченого від 06 квітня 2016 року, додаткову угоду від 06 квітня 2016 року, акт виконаних робіт по наданню юридичної допомоги від 22 березня 2021 року у справі № 554/1955/16-к, в якому наведено детальний опис робіт та наданих послуг. Тобто позивачем надано належні та допустимі докази понесення витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні в заявленому розмірі.

Крім того, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано виснував про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат, понесених ним на проведення судово-психологічної експертизи, кошти за проведення якої в розмірі 22 480,91 грн ним сплачено та підлягають відшкодуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 квітня 2023 року виконуючий обов`язки керівника Полтавської обласної прокуратури, засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у цій справі, з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 березня

2023 року у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, визначивши розмір відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог закону.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо:

- необхідності чіткого зазначення порядку стягнення коштів з Державного бюджету України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16);

- визначення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц);

- визначення розміру відшкодування моральної шкоди, який має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 та від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19);

- того, що КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком; питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України; якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 та від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц).

Також зазначає, що судами неправильно визначено порядок стягнення шкоди, оскільки відповідачем у справі є держава, яка бере участь у цій справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16). Однак суди помилково стягнули відповідні кошти з Державної казначейської служби України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 08 червня 2023 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження

у справі, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті

389 ЦПК України.

У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 01 грудня 2025 року на підставі службової записки судді-доповідача Сердюка В. В. у зв`язку з відставкою судді Верховного Суду Стрільчука В. В. визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловська І. М.

Верховний Суд ухвалою від 01 грудня 2025 року призначив справу до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 21 серпня 2015 року ОСОБА_1 у ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000693 від 19 серпня 2015 року, процесуальне керівництво в якому здійснювалося Полтавською обласною прокуратурою, був затриманий працівниками УМВС України в Полтавській області та йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

23 серпня 2015 року стосовно позивача обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з призначенням в якості альтернативного запобіжного заходу застави в розмірі 48 720,00 грн. 25 серпня 2015 року зазначені кошти були внесені на відповідний рахунок, а позивача звільнено з під варти під заставу.

23 грудня 2019 року вироком Октябрського районного суду м. Полтави, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, ОСОБА_1 виправдано за недоведеністю його вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, та скасовано запобіжний захід у вигляді застави.

На момент затримання позивач займав посаду заступника директора КП «Полтава-Сервіс» та був депутатом Октябрської районної ради м. Полтави. З 21 серпня 2015 року до 21 грудня 2020 року (64 місяці) ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, що суттєво вплинуло на можливість його перебування на цих посадах, реалізації своїх прав на працевлаштування, оскільки інформація, щодо перебування його під слідством та судом була оприлюднена через засоби масової інформації. Ця обставина вплинула на його честь та гідність в очах суспільства та оточуючих, завдало шкоди діловій репутації.

За висновком експерта від 31 січня 2022 року № 20225 перебування ОСОБА_1 під слідством та судом мало значний деструктивний психотравмувальний вплив на його особистість, внаслідок якого йому завдані страждання на моральному рівні (моральна шкода). Експертом встановлено орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання на моральному рівні (моральну шкоду) в 180 мінімальних заробітних плат на момент складання висновку експерта.

Крім того, суди встановили, що в засобах масової інформації протягом п`яти років розповсюджувалася інформація, щодо кримінального провадження стосовно позивача. Внаслідок таких дій було сформовано суспільну думку про позивача як «корупціонера», що негативно вплинуло на його психічний стан та призвело до тривалої депресії і негативних наслідків у стосунках із родиною.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21), та у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2025 року у справі № № 165/2874/24 (провадження № 61-8570св25), від 06 жовтня 2025 року у справі № 466/448/24 (провадження № 61-5205св25).

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На вказаному неодноразово у своїх судових рішеннях наголошувала Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд.

У справі, яка переглядається, суди дійшли правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок перебування під слідством та судом з 21 серпня 15 року до 21 грудня 2020 року, тобто протягом 64 місяців (2015 рік - 4 місяці, з 2016 року до 2020 року, по 12 місяців кожен рік - 60 місяців) застосовувався запобіжний захід та протягом цього тривалого часу позивач відчував на собі усі обмеження, передбачені кримінальним процесуальним законодавством для осіб, які мають статус підозрюваного або обвинуваченого, що спричинило моральну шкоду.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, виснував, що такий розмір становить 1 920 000,00 грн.

Полтавська обласна прокуратура у цій справі не заперечувала факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, однак лише у мінімально визначеному розмірі. Тому, на думку заявника, висновки судів про заподіяння позивачу моральної шкоди у більшому, ніж це передбачено Законом, розмірі є помилковими.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка, зокрема, зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Місцевий суд визначив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, керуючись тим, що така шкода повинна обчислюватися, виходячи з п`яти мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, відповідно до статті 8 Закону Україні «Про Державний бюджет України на 2021 рік», із 01 січня 2021 року мінімальна заробітна плата складала 6 000,00 грн, позивач на час притягнення до кримінальної відповідальності отримував заробітну плату на посаді заступника директора КП «Полтава-Сервіс» у розмірі 30 000,00 грн, тому розмір моральної шкоди має складати 64*5*6000 = 1 920 000,00 грн.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, суд першої інстанції виходив із того, що саме така сума повністю відповідає глибині та тривалості моральних страждань позивача від незаконних дій відповідача. Саме внаслідок дій Полтавської обласної прокуратури в очах оточуючих було повністю спаплюжено його чесне ім`я як добропорядної людини, та штучно створено для суспільства образ «корупціонера», який не може перебувати на посадах в органах місцевого самоврядування, виборних органах та господарських суб`єктах.

Крім того, суди вказали, що взасобах масової інформації протягом п`яти років розповсюджувалася інформація щодо кримінального провадження стосовно позивача. Внаслідок таких дій було сформовано суспільну думку про позивача, як «корупціонера», що негативно вплинуло на психічний стан позивача та призвело до тривалої депресії і негативні наслідки в стосунках з родиною. Після ухвалення виправдувального вироку позивачеві необхідно докласти значних зусиль, щоб відновити свою честь, гідність та ділову репутацію, відновити на колективному рівні організацію свого життя.

Отже, визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суди вказали, що її розмір є співмірним із понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи.

Наведені обставини, на думку судів першої та апеляційної інстанцій, свідчать про необхідність збільшення мінімального розміру моральної шкоди, яку позивач визначив у розмірі 5 мінімальних заробітних плат за весь період перебування під слідством та судом. Суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позовних вимог та наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1 920 000,00 грн.

Суди попередніх інстанцій, керуючись принципами виваженості, розумності, справедливості та співмірності, беручи до уваги, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення немайнових втрат потерпілої особи і не повинен призводити до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави, за обставин цієї справи (характер кримінального обвинувачення, строк перебування під слідством і судом, затримання та застосування запобіжного заходу до позивача, неможливість виконувати посадові обов`язки, тривалість моральних страждань внаслідок перебування під слідством і судом), застосувавши положення статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у сукупності із статтею 23 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 920 000,00 грн, що є достатнім, враховуючи тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, оскільки на момент затримання позивач був депутатом Октябрської районної ради м. Полтави та після відкриття кримінального провадження був позбавлений виборності, що призвело до втрати доходу та можливості бути в подальшому обраним.

З таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині колегія суддів погоджується.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому у цьому випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

За змістом абзацу 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до судів вищих інстанцій.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому правової допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. Подібні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому правової допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суди встановили, що звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 750 073,00 грн, понесені ним за весь час кримінального провадження. На підтвердження таких витрат позивач надав: договір про надання правової допомоги від 29 серпня 2015 року, додаткові угоди № 1 від 29 серпня 2015 року та № 2 від 06 квітня 2016 року, акт виконаних робіт від 06 квітня 2016 року, в якому наведено розрахунок вартості робіт; договір про захист прав, свобод і законних інтересів обвинуваченого від 06 квітня 2016 року, додаткову угоду від 06 квітня 2016 року, акт виконаних робіт щодо надання юридичної допомоги від 22 березня 2021 року у справі 554/1955/16-к, в якому наведено детальний опис робіт та наданих послуг. Тобто позивач надав належні та допустимі докази понесення витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі, яким суди надали належну оцінку.

Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат ОСОБА_1 у зв`язку із наданням йому правничої допомоги у кримінальному провадженні, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення суми, сплаченої позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, у розмірі 750 073,00 грн, яка підлягає відшкодуванню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Такий правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду

від 19 жовтня 2022 року у справі № 947/3673/20 (провадження № 61-14285св21) та від 04 червня 2025 року у справі № 501/2878/23 (провадження № 61-17214св24).

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суди виходили з того, що сума доведених витрат на послуги адвоката у кримінальному провадженні становить 750 073,00 грн. Колегія суддів не знаходить у межах доводів касаційної скарги та повноважень суду касаційної інстанції підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій у цій частині. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі справа № 335/9016/24 (провадження № 61-5625св25).

Крім того, суди обґрунтовано виснували про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат, понесених ним на проведення судово-психологічної експертизи у цій справі у розмірі 22 480,91 грн, встановивши, що доказом її проведення є сплата позивачем зазначеної вище суми, яка підлягає відшкодуванню.

Щодо порядку стягнення грошових коштів

Суд першої інстанції, з висновок якого в цій частині погодився апеляційний суд, стягнув на користь позивача присуджені грошові кошти зДержавної казначейської служби України шляхом їх безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

У касаційній скарзі Полтавська обласна прокуратура вказала, що зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про стягнення коштів із Державної казначейської служби України шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку є помилковим.

З матеріалів справи відомо, що Шевченківський районний суд міста Полтави 11 квітня 2023 року видав виконавчий лист № 554/4674/21 на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2022 року, боржником у якому зазначено Державну казначейську службу України (т. 2, а. с. 10). 14 червня 2023 року Державна казначейська служба України звернулася до Шевченківського районного суду міста Полтави із заявою, в якій просила замінити сторону боржника у виконавчому документі - виконавчому листі № 554/4674/21 від 11 квітня 2023 року.

З Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація з якого є у вільному доступі, відомо, що Шевченківський районний суд міста Полтави ухвалою від 20 липня 2023 року задовольнив заяву Державної казначейської служби України та замінив сторону боржника у виконавчому документі № 554/4674/21, виданому 11 квітня 2023 року Шевченківським районним судом міста Полтави, а саме замінив боржника Державну казначейську службу України на належного боржника - Державний бюджет України.

Таким чином, суд першої інстанції на стадії виконання судового рішення, ухваленого у цій справі, змінив порядок його виконання, зазначивши в ухвалі про порядок стягнення грошових коштів саме із Державного бюджету України.

Щодо доводів касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про те, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, а сам розмір має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, а тому у цій справі суди не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, та у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, колегія суддів до уваги не бере, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, які формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається, що обумовлює і різність їх правового регулювання. У зазначених справах та у справі, яка переглядається, суди виходили із конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги про те, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства, спростовується висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) та від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), на які міститься посилання у касаційній скарзі, і є необґрунтованими.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) підтримала свій висновок, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), згідно з яким питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

У справі № 462/6473/16-ц суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, з висновками якого погодився апеляційний суд та Велика Палата Верховного Суду, роз`яснив позивачці, що витрати, пов`язані із проїздом до суду, наданням правової допомоги адвокатом у кримінальному провадженні, за відрив від звичайних занять, а також добові є процесуальними витратами, які стягуються у порядку, визначеному КПК України. Суд зазначив, що такі витрати сторін, пов`язані з явкою до суду, з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, не є шкодою чи збитками у розумінні статей 22 та 1166 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як збитки, оскільки є витратами, що пов`язані з розглядом справи в суді. Таким чином, висновки судів у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у справах № 598/1781/17 та 462/6473/16-ц.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки експертом в основу висновку покладено заподіяння шкоди, спричиненої позбавленням виборності позивача, що, на думку експерта, призвело до втрати позивачем доходу, не може бути належним доказом спричинення такої шкоди, а її оцінка судами не відповідає критеріям, визначеним у статті 89 ЦПК України, є неприйнятними, оскільки зводяться до власного тлумачення Полтавською обласною прокуратурою норм права, а суди надали цим доводам належну правову оцінку.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і зводяться до спонукання переоцінки доказів судом касаційної інстанції, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору

та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають

під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі,

не спростовують обґрунтованого і правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти

на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі від 09 грудня 1994 року «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати

їх (рішення у справі від 27 вересня 2001 року «HIRVISAARI v. FINLAND», заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав

для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом

не встановлено.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Шевченківського районного суду міста від 30 серпня 2022 року, постанова Полтавського апеляційного суду 02 березня 2023 року та ухвала Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року про виправлення описки як її невід`ємна частина підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду 02 березня 2023 року (з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року про виправлення описки) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська