Житомирський апеляційний суд
Справа №935/974/24 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 8 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №935/974/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Геолог-80», про встановлення порядку користування квартирою

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Геолог-80», про припинення права власності у спільному майні та стягнення компенсації

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. у м.Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просила, з урахуванням заяви від 20 травня 2024 року, встановити за її позовом, як співвласника ід.ч. квартири, порядок користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити їй ( ОСОБА_1 ) у користування окрему ізольовану житлову кімнату №5 площею 15 кв.м із вбудованою лоджією №6 площею 4,10 кв.м згідно з планом квартири в тех.паспорті від 17 квітня 2024 року №2930 КП «Коростишівське архітектурно-планувальне бюро», а ванну кімнату №8 площею 2,70 кв.м, вбиральню №9 площею 1 кв.м, коридор №1 площею 6,40 кв.м, коридор №10 площею 6,90 кв.м, кухню №2 площею 9,90 кв.м залишити в спільному користуванні співвласників квартири (а.с.1-2,55 т.1).

Первісний позов обґрунтований тим, що у 1999 році її родині у складі: її батька, матері та двох неповнолітніх дітей (неї та брата) була надана для проживання на умовах найму трикімнатна квартира АДРЕСА_1 (наразі ОСОБА_4 ). У 1999 році квартира приватизована кожним членом сім`ї у частці. За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2012 року її мати ОСОБА_2 та вона ( ОСОБА_1 ) продали свої частки її бабусі ОСОБА_5 . Належна її бабусі ОСОБА_5 частка у квартирі після смерті останньої у 2014 році успадкована за заповітом ОСОБА_2 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 лютого 2015 року), яка 03 квітня 2021 року подарувала їй ( ОСОБА_1 ) частку в спірній квартирі та вона (позивач) знову набула у власність частку квартири. Із 2007 року вона ( ОСОБА_1 ) у спірній квартирі не проживає у зв`язку з навчанням, роботою, одруженням та наявністю житла в м.Києві. Вибула із м.Коростишева на інше місце проживання. Останні десять років у спірній квартирі фактично проживає одна ОСОБА_2 . Її ( ОСОБА_1 ) батько ОСОБА_6 у 2008 році збудував інше домоволодіння в АДРЕСА_2 , де проживав до своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інший співвласник квартири її (позивача) брат ОСОБА_3 не проживає у квартирі з 2008 року, оскільки має постійне місце проживання в м.Радомишлі Житомирської області. Отже, квартира перебуває у спільній частковій власності чотирьох осіб: частка належить їй ( ОСОБА_1 ) за договором дарування від 03 квітня 2021 року; частка належить її брату ОСОБА_3 внаслідок приватизації у 1999 році; частка належить її матері ОСОБА_2 внаслідок отримання спадщини у 2015 році; частка належить її батьку ОСОБА_6 внаслідок приватизації у 1999 році. Після смерті ОСОБА_6 перехід за заповітом права власності на частку ОСОБА_2 не оформила. Наразі співвласники не є членами однієї сім`ї у розумінні положень СК України та ЖК Української РСР. Трикімнатна квартира знаходиться у багатоквартирному будинку в межах м.Коростишева. Всі три житлових кімнати ізольовані. Наразі вона (позивач) та її чоловік мають потребу безперешкодно користуватися належною їй власністю та періодично проживати у квартирі і зберігати там своє майно, але внаслідок непорозумінь із відповідачами через спадщину впродовж двох років між ними неприязні стосунки. Її пропозиція щодо встановлення порядку користування квартирою в позасудовому порядку та виділення їй кімнати для проживання братом проігнорована, а мати відхилила її прохання. З технічної точки зору квартира є неподільним об`єктом нерухомості і виділити їй в натурі ізольовану окрему частку неможливо. На її переконання, житлова площа, що належить їй виділити у користування, не може бути меншою за 13,65 кв.м. Оскільки всі житлові кімнати в квартирі ізольовані, то найбільш прийнятним, на її погляд, варіантом встановлення порядку користування є виділення їй в користування кімнати площею 15 кв.м із конструктивно вбудованою лоджією, а допоміжні нежитлові приміщення квартири слід залишити в спільному користуванні співвласників. Виділення їй кімнати такою площею відповідає розміру її частки у квартирі, яка дорівнює .

У вересні 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 . Просили: припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку в квартирі АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , у сумі 397 155 грн шляхом перерахування цієї суми з депозитного рахунку Коростишівського районного суду; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.99-105 т.1).

Зустрічний позов обґрунтований тим, що вони є співвласниками спірної квартири АДРЕСА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яку прийняла його дружина ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_6 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були певні домовленості щодо розподілу спадщини, але ОСОБА_1 їх не виконала. Наразі спірна квартира перебуває у власності наступних осіб: частина у власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03 квітня 2021 року; частина у власності ОСОБА_3 на підставі приватизації, здійсненої у 1999 році; частина у власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 лютого 2015 року; частина у власності ОСОБА_2 на підставі заповіту та заяви про прийняття спадщини. Остання частина належала покійному чоловіку ОСОБА_2 , який їй заповів частку, але під час оформлення спадкових прав виявилося, що у 2012 році державним реєстратором помилково внесено запис про закриття права власності на частку квартири, що належить ОСОБА_6 , у зв`язку з чим 09 серпня 2024 року нотаріус відмовив ОСОБА_2 в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Наразі ОСОБА_2 подала до суду позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Спірна трикімнатна квартира розташована у багатоквартирному будинку та є неподільною, а тому частка виділеною в натурі бути не може. Неможливе й спільне користування квартирою через те, що сторони не є членами однієї сім`ї, проживають окремо, ОСОБА_1 не проживає у квартирі з 2007 року, не бере участі у витратах щодо утримання квартири та не сплачує житлово-комунальних послуг, а використовує частку, як спосіб здійснення психологічного тиску на свою матір ОСОБА_2 , погрожуючи заселити квартирантів, які будуть створювати неможливі для проживання умови. Встановлення порядку користування квартирою не пов`язане для ОСОБА_1 із потребою у житлі чи наявністю перешкод. Спільне користування квартирою призведе до конфліктних ситуацій серед співвласників, що породить постійні звернення до правоохоронних органів. Припинення права власності ОСОБА_1 у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 та членам її сім`ї, оскільки остання є власником трьох квартир у м.Києві, квартири у с.Оліївці Житомирського району та 1/2 частини житлового будинку в с.Вереси Житомирського району. Крім того, ОСОБА_1 є власником МПП «Сейко», яке є власником адміністративної будівлі площею 300 кв.м в м.Коротишеві, побудованої, у тому числі, для проживання. Частка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становить 3/4 частин, частка ОСОБА_1 становить 1/4 частину, що відповідно до звіту про оцінку складає 397 155 грн.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.159-160 т.1).

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задоволений частково. Встановлений порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділено в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,30 кв.м позначену цифрою 7 у технічному паспорті від 17 квітня 2024 року; виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,80 кв.м із вбудованою лоджією позначені в технічному паспорті цифрами 4 і 3; виділено в користування ОСОБА_3 кімнату площею 15 кв.м із вбудованою лоджією позначені в технічному паспорті цифрами 5 і 6. Допоміжні приміщення: кухню, ванну кімнату, коридори, туалет залишено в спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 у частині виділення їй в користування житлової кімнати площею 15 кв.м відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 605,60 грн із кожного судових витрат. Після набрання рішенням законної сили повернуто ОСОБА_3 сплачені на депозитний рахунок суду 397 155 грн.

Сторони із рішенням суду першої інстанції не погодилися. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді спору, ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення в частині вирішення її первісного позову щодо встановлення порядку користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити за її позовом нове рішення, яким встановити наступний порядок користування, а саме, виділити їй в користування житлову кімнату №5 площею 15 кв.м із вбудованою лоджією №6 площею 4,10 кв.м, а ванну кімнату, вбиральню, коридори та кухню залишити у спільному користування співвласників квартири. Рішення в частині вирішення зустрічного позову просить залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що по-перше, фактично розподіл кімнат судом першої інстанції здійснено за власним розсудом і поза межами заявлених сторонами позовних вимог. Вона просила встановити саме для неї конкретний порядок користування квартирою, а інші співвласники квартири за цією вимогою мали статус відповідачів. Між співвласниками квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутній спір щодо користування ними обома цією квартирою, між ними обома досягнута згода з цього питання і жоден з них не звертався із позовною вимогою до суду встановити також і для них порядок користування квартирою, виділивши їм конкретні житлові кімнати. За зустрічним позовом предметом їх спільного майнового позову було виключно застосування ст.365 ЦК України для припинення ОСОБА_1 права власності на частку в квартирі з метою збільшення своїх часток. Отже, постановивши рішення в частині кімнат поза межами заявлених нею позовних вимог, суд не дотримався базових вимог правосуддя, тим більше, що наразі зареєстровано за всіма сторонами право власності лише на частки квартири, а щодо іншої частки квартири, питання щодо особи власника реєстрації права власності ще не вирішено. По-друге, кожна із сторін володіє часткою в розмірі 1/4. У квартирі проживає лише ОСОБА_2 одноособово. Вона ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 проживають за межами міста м.Коростишева. Кожен із них володіє іншим нерухомим і рухомим майном на значну суму. Відсутні докази, що ОСОБА_2 потребує опіки та постійного догляду, додаткового житла. Посилання ОСОБА_3 на те, що він періодично приїздить із м.Радомишля та провідує матір ОСОБА_2 у м.Коростишеві не надає йому переваг перед нею щодо користування кімнатами у квартирі. Вона також до 2022 року систематично провідувала матір в м.Коростишеві та безперешкодно користувалася квартирою. Комунальні послуги за квартиру ОСОБА_3 та вона ( ОСОБА_1 ) не сплачують, так як проживають і зареєстровані в інших містах. У квартирі проживає та зареєстрована лише одна ОСОБА_2 , яка оплачує отримані нею особисто і нараховані на неї особисто послуги за показниками лічильників, а не за інших співвласників. Отже, факт не проживання її ( ОСОБА_1 ) постійно в квартирі і не нарахування їй комунальних послуг правового значення не має щодо заявленої ОСОБА_1 вимоги про отримання в користуванні кімнати площею 15 кв.м. Суд не мотивував, чому він передав у користування ОСОБА_3 кімнату 15 кв.м із лоджією, а не їй, хоча вона про це просила; чому їй надано в користування найменшу кімнату площею 11,30 кв.м, тоді як вона просила виділити у користування кімнату саме площею 15 кв.м, а не кімнату площею 11,30 кв.м; чому ОСОБА_2 виділено в користування кімнату площею 19,80 кв.м із лоджією, хоча про це учасники справи вимог не заявляли. Суд, надаючи їй ( ОСОБА_1 ) у користування кімнату площею 11,30 кв.м, не застосував положення ст.ст.47,48 ЖК України про те, що житлова площа, яка може бути виділена для проживання, не може бути менше норми 13,65 кв.м. Виділ їй в користування кімнати 15 кв.м є найбільш прийнятним варіантом з точки зору застосування ст.48 ЖК України, частини третьої ст.358 ЦК України та не порушує прав інших співвласників житла.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення скасувати у повному обсязі та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову про встановлення порядку користування квартирою відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, припинивши право власності ОСОБА_1 на частину квартири та стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частину спірної квартири в сумі 397 155 грн шляхом перерахування цієї суми з депозитного рахунку суду, визнавши за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Аргументи цієї апеляційної скарги грунтуються на тому, що оскільки справа розглядалася за правилами загального позовного провадження, то суд мав провести за зустрічним позовом підготовче судове засідання, що позбавило позивачів за зустрічним позовом права на заявлення клопотання про призначення оціночно-будівельної експертизи. Судом було встановлено, що спірна квартира належить сторонам у наступних частках: ОСОБА_1 - 1/4 частка, ОСОБА_3 частка, а ОСОБА_2 частка (набрало законної сили рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 січня 2025 року в справі №935/2623/24). Квартира складається із трьох кімнат площами 19,80 кв.м, 15 кв.м, 11,30 кв.м, що виключає можливість виділити всім співвласникам площі для рівноцінної їх частки у праві власності, а також площі відповідно до вимог ст.ст.47,48 ЖК України не менше ніж 13,65 кв.м без порушення прав інших співвласників. Суд правильно встановив і сторонами не заперечується та обставина, що з 2007 року ОСОБА_1 не проживає та не користується спірною квартирою, а в ній проживає ОСОБА_2 , яка несе витрати на утримання вказаної квартири, а ОСОБА_3 , хоча не проживає у спірній квартирі, але він доглядає матір та навідує її. Суд першої інстанції хоча перерахував обставини, що ОСОБА_1 не проживає у квартирі з 2007 року, похилий вік ОСОБА_2 та наявність у неї онкологічного захворювання, наявність у ОСОБА_1 ще трьох квартир та частини житлового будинку, наявність придатної для проживання нерухомості в м.Коростишеві, надсилання ОСОБА_1 листа з вимогами надати ключі для вселення квартирантів, що є психологічним насильством, але не врахував цих обставин при ухваленні рішення. Так, у січні 2022 року ОСОБА_1 шляхом обману заволоділа часткою в спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2 . У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського суду м.Києва з позовом про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя. Ухвалою від 22 січня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі №752/26158/23 та наразі рішення не постановлено. Після звернення до суду ОСОБА_1 почала здійснювати відносно своєї матері психологічне насильство, зокрема, погрожує поселити в квартиру квартирантів, які примусять ОСОБА_2 відмовитися від її законних вимог. Сторони не є членами однієї сім`ї, проживають окремо, ОСОБА_1 не проживає в квартирі з 2007 року, не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг, використовує зазначену частку як засіб здійснення психологічного насильства відносно ОСОБА_2 . Припинення права власності у спільному майні на частину квартири АДРЕСА_1 не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 та членам її сім`ї, оскільки остання є власником трьох квартир у м.Києві, власником квартири в с.Оліївка Житомирського району та частини житлового будинку в с.Вереси Житомирського району, власником МПП «Сейко» з адміністративною будівлею площею близько 300 кв.м в м.Коростишеві, яка придана для проживання. Суд не врахував, що частка ОСОБА_1 у спірному майні становить лише 1/4, тоді як частка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становить 3/4, тобто частка ОСОБА_1 є незначною та виділити її в натурі з технічної точки зору неможливо. Технічно неможливо поділити такі приміщення як кухня, коридор, ванна, туалет. Співвласники не можуть спільно користуватися квартирою, бо існує конфлікт, який буде призводити до звернення до правоохоронних органів. Також суд не врахував наявність у ОСОБА_1 значної кількості житлової нерухомості, а тому припинення права власності на частку в спірній квартирі, в якій ОСОБА_1 не проживає, не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просить їх апеляційну скаргу залишити без задоволення, а її апеляційну скаргу - задовольнити.

При цьому посилається на те, що вона заперечує щодо позбавлення її права власності на частку через відсутність передбачених ст.365 ЦК України підстав, тим більше за заниженою вартістю її частки. Скаржниками не надано дійсної вартості її частки квартири, не було проведено та заявлено клопотання про будівельну товарознавчу експертизу і не внесена відповідна сума на депозитний рахунок суду. Вона має об`єктивну потребу в безпечному періодичному законному перебуванні в спільній житловій власності (квартирі) в м.Коростишів, оскільки має малолітню дитину і наразі вагітна другою дитиною. Іншого житла в м.Коростишів у неї немає. Квартира до 2022 року безперешкодно перебувала у спільному користуванні співвласників та цілком можливим і безконфліктним з її боку буде спільне користування квартирою у разі виділення їй особисто в користування конкретної кімнати. Вона просить виділити їй у користування саме кімнату площею 15 кв.м, враховуючи наявність у неї малолітньої дитини та факт її вагітності на останніх місяцях. Іншого житла в м.Коростишеві у неї немає, перебування її та дітей в м.Коростишів за власним розсудом буде більш безпечним в умовах війни та щоденних бомбардувань м.Києва.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свою апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове, яким їх зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні первісного позову відмовити. Заперечили щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 за її безпідставності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.8-9 т.2). Від ОСОБА_1 надійшла заява з проханням здійснити розгляд без її участі, оскільки вона здійснює догляд за новонародженою 01 вересня 2025 року дитиною (а.с.13 т.2). Одночасно просить врахувати наявність у неї двох малолітніх дітей, що дозволить надати їй у користування кімнату саме площею 15 кв.м із лоджією, вимоги про виділення якої у користування співвласник ОСОБА_3 не заявляв, а не кімнату площею 11,30 кв.м, яку вона не просить. Третя особа ОСББ «Геолог-80» клопотань про відкладення розгляду справи також не заявила. За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволеною бути не може з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується та апеляційним судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 (дочці), ОСОБА_2 (матері) та ОСОБА_3 (сину) (а.с.139-140 т.1). Так, згідно з актуальною інформацією про об`єкт речових прав із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: ОСОБА_1 на праві власності належить частка у спірній квартирі на підставі договору дарування від 03 квітня 2021 року; ОСОБА_3 на праві власності належить частка у спірній квартирі на підставі свідоцтва про право власності від 06 жовтня 1999 року № НОМЕР_1 (набув у процесі приватизації); ОСОБА_2 на праві власності належить частка у спірній квартирі на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 лютого 2015 року.

ОСОБА_6 належала 1/4 частка у квартирі на підставі свідоцтва про право власності від 06 жовтня 1999 року № НОМЕР_1 (було набуло у процесі приватизації), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8,141 зворот т.1).

Суд використовує рішення із Єдиного державного реєстру судових рішень у своїй роботі, оскільки це офіційне джерело.

До Єдиного державного реєстру судових рішень внесено та офіційно опубліковане рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 січня 2025 року в справі №935/2623/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна, Служба у справах дітей Радомишльської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування. Так, рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 січня 2025 року визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 15 лютого 2025 року.

Отже, частки у квартирі АДРЕСА_1 виглядають наступним чином: ОСОБА_1 (дочці) належить частка; ОСОБА_3 (сину) належить частка; ОСОБА_2 (матері) належить частка (1/4+1/4).

Із технічного паспорту від 17 квітня 2024 року, інвентаризаційна справа №2930, який виготовлений КП «Коростишівське архітектурно-планувальне бюро» Коростишівської міської ради, слідує, що квартира АДРЕСА_1 , має загальну площу 82,50 кв.м, житлову площу 46,10 кв.м, та складається із 3-х ізольованих житлових кімнат: житлової кімнати №4 площею 19,80 кв.м із лоджією №3 площею 5,40 кв.м; житлової кімнати №5 площею 15 кв.м із лоджією №6 площею 4,10 кв.м; житлової кімнати №7 площею 11,30 кв.м, також наявні: коридор №1 площею 6,40 кв.м, кухня №2 площею 9,90 кв.м, ванна кімната №8 площею 2,70 кв.м, туалет №9 площею 1 кв.м, коридор №10 площею 6,90 кв.м (а.с.37-39 т.1).

ОСОБА_1 29 січня 2024 року надіслала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмову пропозицію з проханням надати їй дублікати ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , а також - звільнення від речей кімнату №5, оскільки вона ( ОСОБА_1 ) має намір реалізувати права тощо частки, а саме: продати, передати в оренду, користування (а.с.9 т.1).

ОСОБА_2 20 лютого 2024 року надала ОСОБА_1 відповідь, у якій, зокрема, зазначила, що доступ до спірної квартири їй ( ОСОБА_1 ) ніхто не обмежує, але упродовж 2023-2024 років остання жодного разу до квартири не навідалася (а.с.10 т.1).

Згідно з ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу в спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За положеннями частини першої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша ст.356 ЦК України).

За положеннями ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлений позов.

Отже, суд може встановити порядок користування приватизованою квартирою, якщо співвласники не можуть дійти згоди добровільно. За позовом про встановлення порядку користування квартирою суд визначає, які саме приміщення (кімнати) переходять у користування кожному співвласнику, при цьому враховуючи їхні частки у праві спільної власності.

Також відповідно до положень частини першої ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга ст.264 ЦПК України).

Суд не може вийти за межі позовних вимог і повинен вирішувати справу лише в межах того, що просить позивач. Якщо суд надає не ту кімнату, яку просить позивач, це свідчить про порушення принципу диспозитивності, згідно з яким суд зв`язаний предметом та обсягом заявлених вимог.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить у спірній квартирі виділити їй у користування саме житлову кімнату №5 площею 15 кв.м із вбудованою лоджією №6 площею 4,10 кв.м, а ванну кімнату, вбиральню, коридори, кухню - залишити у її та інших співвласників цієї квартири спільному користуванні. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 підтверджують те, що на інший варіант користування квартирою вона не згідна та наполягає саме на виділення їй у користування кімнати №5 площею 15 кв.м із лоджією №6 площею 4,10 кв.м.

Натомість суд першої інстанції, встановивши порядок користування спірною квартирою, виділив у користування ОСОБА_1 житлову кімнату №7 площею 11,30 кв.м, яку остання не просила, чим вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу. Рішення суду першої інстанції щодо первісного позову ОСОБА_1 , тобто в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, яким виділено в користування: ОСОБА_1 житлову кімнату №7 площею 11,30 кв.м, ОСОБА_2 - житлову кімнату № НОМЕР_2 площею 19,80 кв.м із вбудованою лоджією №3, ОСОБА_3 - житлову кімнату №5 площею 15 кв.м із вбудованою лоджією №6, а допоміжні приміщення: кухню, ванну, коридори, туалет залишено в спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також щодо відмови у виділенні ОСОБА_1 у користування житлової кімнати площею 15 кв.м та стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 605,60 грн із кожного судового збору підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового судового рішення, що відповідає положенням ст.376 ЦПК України.

Як вже зазначалося вище ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка поділеною у натурі бути не може, та їх частки у праві спільної часткової власності є наступними: ОСОБА_1 належить 1/4 частка, ОСОБА_2 -1/2 частка, ОСОБА_3 - частка. Сторони не досягли взаємної згоди щодо порядку користування спірним майном та ОСОБА_1 наполягає саме на виділенні їй у користування виключно кімнати №5 площею 15 кв.м.

Також вище встановлено, що спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат площами: 19,80 кв.м, 15 кв.м та 11,30 кв.м. Всі три кімнати є ізольованими та мають окремі виходи до двох коридорів, що підтверджується планом квартири, що міститься у технічному паспорті від 17 квітня 2024 року. Кімнати площами: 19,80 кв.м та 15 кв.м мають лоджії.

Враховуючи частки співвласників, у кожній кімнаті ОСОБА_1 належить частина. Якщо прийняти до уваги житлову площу в цілому (46,10 кв.м), то частці ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності відповідає 11,53 кв.м у житловій площі (46,10 кв.м:4). Найбільш наближеною до частки ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності є кімната АДРЕСА_3 площею 11,30 кв.м, але цю кімнату ОСОБА_1 їй у користування не просить виділити, а наполягає на кімнаті №5 площею 15 кв.м.

Із 2007 року ОСОБА_1 не мешкає у спірній квартирі та зі змісту позову вбачається, що остання проживає у квартирі АДРЕСА_4 . Також ОСОБА_1 , окрім частки у спірній квартирі, належить на праві власності інша житлова нерухомість, що підтверджується актуальною інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 вересня 2024 року (а.с.131-135 т.1). Так, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить: частка житлового будинку АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_5 ; квартира АДРЕСА_6 та квартира АДРЕСА_7 .

ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, але він доглядає матір та навідує її.

У спірній квартирі проживає ОСОБА_2 , яка несе витрати на утримання цієї квартири.

Доводи апеляційної скарги стосовно не застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.47,48 ЖК України про те, що житлова площа, яка може бути виділена для проживання, не може бути менше 13,65 кв.м є помилковими, оскільки при встановленні порядку користування квартирою між співвласниками слід орієнтуватися на ЦК України, а положення ст.ст.47,48 ЖК УРСР мають факультативне значення в контексті усталеної судової практики та не є головним джерелом права для приватної квартири. Отже, при встановленні порядку користування квартирою між співвласниками перш за все належить виходити з їхньої частки у праві спільної часткової власності.

Виходячи із розміру частки ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності, колегія суддів апеляційного суду не вбачає правових підстав для виділення у користування ОСОБА_1 кімнати №5 площею 15 кв.м у спірній квартирі, а тому в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 відмовляється з підстав, зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.

Посилання ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі на невмотивованість рішення суду першої інстанції в частині виділення в користування ОСОБА_3 кімнати №5 площею 15 кв.м, а не їй, хоча їх частки є однаковими та вона має двоє дітей, які у період воєнного стану наражаються на небезпеку, з огляду на викладене вище висновків суду апеляційної інстанції щодо первісного позову не змінюють, а відтак додаткового мотивування не потребують, враховуючи відсутність правових підстав для виділення ОСОБА_1 у користування кімнати, яку вона бажає, а кімнату, яку можливо виділити у користування ОСОБА_1 , остання отримати у користування не бажає.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_1 на частину спірної квартири та стягнення компенсації за неї, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 виснувано, що припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі положень ст.365 ЦК України можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої ст.365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що частка ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на спірну квартиру становить 1/4, загальна площа трикімнатної квартири становить 82,50 кв.м.

Відповідно до висновку до звіту №277/24 про вартість об`єкта оцінки від 30 квітня 2024 року, яка виконана на замовлення ОСОБА_2 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 1 588 620 грн (а.с.125 т.1).

Із довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 22 жовтня 2024 року, яка надана ОСОБА_1 , оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 4 158 906,24 грн (а.с.173-174 т.1).

Вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовом про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для визначення при необхідності призначається експертиза.

Визначена вартість спірної квартири, яка зазначена у довідках про оціночну вартість, суттєво відрізняється. Як правильно зазначив суд першої інстанції, клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи щодо визначення дійсної ринкової вартості квартири та можливого розміру компенсації сторонами не заявлено, висновку експерта в порядку ст.102 ЦПК України на замовлення учасника справи не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно того, що справа розглядалася за правилами загального позовного провадження та суд мав провести за зустрічним позовом підготовче судове засідання, що позбавило позивачів за зустрічним позовом права на заявлення клопотання про призначення оціночно-будівельної експертизи є безпідставними, оскільки учасниками справи у суді першої інстанції клопотання про призначення експертизи не заявлялося та суд першої інстанції у її призначенні відповідно не відмовляв. Не заявлено відповідне клопотання й на стадії апеляційного перегляду справи.

Враховуючи загальну площу квартири 82,50 кв.м у співвідношенні із її вартістю та наявну суттєву різницю в оцінці вартості спірної квартири в наданих сторонами довідках, належна ОСОБА_1 1/4 частка квартири не може вважатися незначною та припинення права власності ОСОБА_1 , ураховуючи її незгоду з розміром компенсації за її частку, та такою різницею вартості може завдати істотної шкоди її інтересам як співвласника та членам її сім`ї.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи також не містять беззаперечних доказів, які б вказували на неможливість спільного користування квартирою сторонами. Вказані докази не надані й у суді апеляційної інстанції. Квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат, що дає можливість користуватися вказаною квартирою трьома співвласниками. Наявність іншого житла у ОСОБА_1 в м. Києві тощо не може бути беззаперечною обставиною того, що в неї відсутня потреба періодичного проживання у іншому житлі в м.Коростишів, а також доказом того, що припинення права власності на спірну квартиру не спричинить порушення інтересів співвласника ОСОБА_1 .

Хоча квартира є неподільною річчю, але, як вже зазначалося вище, припинення права на частку в спільній частковій власності завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_8 та її сім`ї.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації у розмірі 397 155 грн та визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири за ОСОБА_2 . Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову не спростовує, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишається без змін, оскільки у цій частині рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Також залишається без змін рішення суду першої інстанції в частині того, що після набрання рішенням законної сили ОСОБА_3 повертаються сплачені на депозитний рахунок суду кошти в сумі 397 155 грн.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2024 року в частині первісного позову ОСОБА_1 і судового збору скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 06 січня 2026 року.

Головуюча Судді: