Головуючий у суді першої інстанції Л. Д. Будзан
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

17 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Гонда Олегом Юрійовичем , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Л. Д. Будзан, в примішенні Подільського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути із відповідача на її користь кошти за договором позики від 09.10.2023 в сумі 218 062,74 грн, що еквівалентно 5 235,60 доларам США за середньозваженим курсом продажу станом на 29.10.2024, а також кошти за договором позики від 17.10.2023 в сумі 114 482,94 грн, що еквівалентно 2 748,69 доларам США за середньозваженим курсом продажу станом на 29.10.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем та відповідачем були укладені наступні договори: договір позики від 28.08.2023, за яким відповідач отримала у борг від позивача грошові кошти в розмірі, що є еквівалентом 7 772,02 доларів США зі строком повернення не пізніше 24.08.2024; договір позики від 14.09.2023, за яким відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі, що є еквівалентом 5 181,35 доларів США зі строком повернення не пізніше 24.09.2024; договір позики від 09.10.2023, за яким відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі, що є еквівалентом 5 235,60 доларів США зі строком повернення не пізніше 09.10.2024; договір позики від 17.10.2023, за яким відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі, що є еквівалентом 2 748,69 доларів США зі строком повернення не пізніше 17.10.2024. Зазначені договори були засвідчені нотаріально у встановленому законом порядку. Вказує, що в повному обсязі виконала свої зобов`язання за укладеними договорами та передала відповідачу обумовлені договорами суми позики. При цьому, 04.07.2024 направила відповідачу лист, в якому повідомила про необхідність вчасного здійснення повернення коштів. На вказаний лист, відповідач надіслала пропозицію з варіантами повернення коштів, зокрема, розстрочення суми боргу в декілька етапів, на що позивач не погодилась. В зв`язку з тим, що кошти за договорами позики від 28.08.2023 та від 14.09.2023, повернуті не були, тому позивач звернутись до суду за захистом своїх порушених прав із позовом про стягнення цих коштів в примусовому порядку, та на даний час справа № 758/11653/24 перебуває в провадженні Подільського районного суду м. Києва. Крім того, позивач вказує, що по двом іншим договорам від 09.10.2023 та від 17.10.2023, відповідач також кошти в обумовлені строки не повернула, в зв`язку з чим існує заборгованість на загальну суму 7 984,29 доларів США. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежне виконання відповідачем умов договорів від 09.10.2023 та від 17.10.2023 та не повернення коштів в обумовлені в договорах строки, позивач звернулась до суду із даним позовом за захистом своїх прав, та просить стягнути в примусовому порядку із відповідача на користь позивача кошти в загальному розмірі 332 545,68 грн, що еквівалентно 7 984,29 доларів США за середнім курсом продажу станом на 29.10.2024.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.07.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 09.10.2023 в сумі 218 062, 74 грн., що еквівалентно 5 235,60 доларів США за середньозваженим курсом продажу станом на 29.10.2024. та за договором позики від 17.10.2023 в сумі 114 482, 94 грн., що еквівалентно 2 748,69 доларів США за середньозваженим курсом продажу станом на 29.10.2024.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 , через свого представника Гонду О.Ю. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 взагалі не отримувала кошти по договору позики від 17.10.2023 року, оскільки це були відсотки в розмірі 15% від 700 000 грн., про що остання заявила в засіданні.

На думку апелянта, судом безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_1 , а також безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про визнання явки позивача обов`язковою, з метою надання нею особистих пояснень по суті спору та надання відповідей на питання для повного і всебічного вирішення справи.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Жодних розписок відповідачем не оформлювалося, не підписувалося, не складалося, а також не передавалося позивачу.

Апелянт вважає, що між сторонами було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики грошових коштів від 09.10.2023 року, що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим номером 1519 та договір позики грошових коштів від 17.10.2023 року, що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим номером 1569, які вчинено для приховання іншого правочину - договору про спільну діяльність у інвестуванні грошових коштів в реалізацію проекту по відкриттю закладу харчування «Дай Борщу» в АДРЕСА_1 .

Зауважує, що у оскаржуваному рішенні суду відсутні посилання на рішення Європейського суду з прав людини, Верховного Суду стосовно їхньої позиції в подібних правовідносинах.

Позивач ОСОБА_1 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Гонда О.Ю. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кизенко Д.О. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечив, рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року просив залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Сторони в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. Враховуючи те, що позивач, відповідач повідомлені належним чином про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та відповідача та за участі іх представників.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Гонда О.Ю., представника ОСОБА_1 , - адвоката Кизенка Д.О., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.10.2023 між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладеного договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику у позику грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, що еквівалентно за середньозваженим курсом продажу в банках на дату укладення цього договору 5 235,60 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику в строк до 09.10.2024.

Відповідно до п. 2 вказаного договору, сторони узгодили, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 200 000,00 грн позикодавець передав позичальникові в повному обсязі.

За змістом п. 4 вказаного договору, сторони домовились про те, що договір позики укладається безвідсотковим.

Відповідно до п. 8 вказаного договору, сторони узгодили те, що позичальник зобов`язаний повернути позику в доларах США або в гривнях в сумі еквівалентній 5 235,60 доларів США за середньозваженим курсом продажу в банках на дату, що буде розміщений за посиланням: https://minfin.com.ua/currency/kiev/usd/ на дату повернення позики, або частини позики, але в будь-якому випадку не нижче за курс, вказаний у п. 1 договору.

Вказаний договір було посвідчено нотаріусом та на ньому міститься рукописний підпис від імені позикодавця ОСОБА_1 , та рукописний підпис від імені позичальника ОСОБА_2 .

Крім того, 17.10.2023 між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику у позику грошові кошти в сумі 105 000,00 грн, що еквівалентно за середньозваженим курсом продажу в банках на дату укладення цього договору 2 748,69 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику в строк до 17.10.2024.

Відповідно до п. 2 вказаного договору, сторони узгодили, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 105 000,00 грн позикодавець передав позичальникові в повному обсязі.

За змістом п. 4 вказаного договору, сторони домовились про те, що договір позики укладається безвідсотковим.

Відповідно до п. 8 вказаного договору, сторони узгодили те, що позичальник зобов`язаний повернути позику в доларах США або в гривнях в сумі еквівалентній 2 748,69 доларів США за середньозваженим курсом продажу в банках на дату, що буде розміщений за посиланням: https://minfin.com.ua/currency/kiev/usd/ на дату повернення позики, або частини позики, але в будь-якому випадку не нижче за курс, вказаний у п. 1 договору.

Вказаний договір також посвідчено нотаріусом та на ньому міститься рукописний підпис від імені позикодавця ОСОБА_1 , та рукописний підпис від імені позичальника ОСОБА_2

04.07.2024 позивач направила відповідачу повідомлення про необхідність належного виконання зобов`язань, в тому числі і за договорами позики від 09.10.2023 та від 17.10.2023.

На вказане повідомлення, позивач отримала від відповідача повідомлення, в якому відповідач вказала про те, що не відмовляється від повернення боргу і запропонувала варіанти повернення коштів із врахуванням еквіваленту на час повернення.

Позивач вказує, що кошти за вказаними договорами відповідач так і не повернула, що змусило її звернутись до суду із даним позовом.

Факт неповернення коштів також підтвердила в судовому засіданні відповідач.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що наявні у справі докази свідчать про доведеність факту укладення між сторонами договорів позики, передання за ними грошових коштів та фактичне неповернення відповідачем позичених коштів у визначені сторонами строки.

Суд вважав вірними надані позивачем розрахунки, за якими стягненню із відповідача на користь позивача підлягає сума боргу за договором позики від 09.10.2023 в сумі 218 062,74 грн (5 235,60 дол.США * 41,6500), а також стягненню із відповідача на користь позивача підлягає сума боргу за договором позики від 17.10.2023 в сумі 114 482,94 грн (2 748,69 дол.США * 41,6500), оскільки у вказаних договорах позики зазначено еквівалент в доларах США отриманих відповідачкою у позику коштів.

Судом зауважено, що наведені позивачем розрахунки стороною відповідача в ході розгляду справи не спростовано, та не надано доказів належного або часткового виконання зобов`язань за договорами.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду в аналогічних справах, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження № 61-33115св18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження № 61-20376св18,від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, провадження №61-42076св18, та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, провадження № 61-47793св18.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У даній справі відповідачем не спростовано факт підписання нею договорів позики від 09.10.2023 та 17.10.2023, та отримання нею грошових коштів, більш того, зі змісту п. 2 договору позики від 09.10.2023 та п. 2 договору позики від 17.10.2023, сторони узгодили, що на момент укладення цих договору грошові кошти в сумі 200 000,00 грн та грошові кошти в сумі 105 000,00 грн, позикодавець передав позичальникові в повному обсязі, що в свою чергу спростовує доводи скаржника про неотримання грошових коштів та безпідставність посилання на відсутність розписок відповідачки про отримання вказаних грошових сум. За вказаними договорами позики була відсутня необхідність у складанні відповідачкою розписок, оскільки такі обставини були чітко викладені у нотаріально посвідчених договорах позики. Підписання відповідачкою таких договорів свідчить про те, що вона отримала вказані у договорах грошові суми на момент укладання договорів.

Отже, з положень договору вбачається, що сторони узгодили факт передання грошових коштів позичальнику до моменту його підписання. Сам договір, у якому сторони прямо зафіксували зазначену обставину, є належним та допустимим доказом передання коштів. Підписання договору відповідачем свідчить про його підтвердження викладених у пунктах 1 та 2 умов щодо отримання позики.

За таких підстав, у зв`язку з невиконаним відповідачкою зобов`язанням за умовами договору позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договроами позики від 09.10.2023 в сумі 218 062,74 грн (5 235,60 дол.США * 41,6500), а також стягненню із відповідача на користь позивача боргу за договором позики від 17.10.2023 в сумі 114 482,94 грн (2 748,69 дол.США * 41,6500).

Належних та допустимих доказів того, що заборгованість розрахована невірно та має менший розмір, ніж зазначено позивачем, стороною відповідача не було надано суду першої інстанції. Таких доказів не було надано і у розпорядження апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги у тому, що за укаденими між сторонами договорами позики від 09.10.2023 та 17.10.2023 приховувався договір про спільну діяльність, колегією суддів оцінюються критично та відхиляються, оскільки представник позивача категорично заперечує дану обставину, а будь - яких доказів на підтвердження наявності такого договору відповідачка суду не надала. Договори позик є чинними, вони відповідачкою не оспорені, судові рішення про визнання їх недійсними відсутні.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Верховного Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothersv. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greeceno.2).

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги відповідачки висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, зібраним по справі доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Гонда О.Ю. без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає її апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Гонда Олегом Юрійовичем , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 16 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна