П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року місто Київ cправа № 757/48568/21-ц

провадження № 22-ц/824/15244/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А. Р.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Інститут фізіології ім. О. О. Богомольця НАН України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Варєніковою Вікторією Юріївною,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Литвинової І.В., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася суду з позовом до Інституту фізіології імені О.О. Богомольця НАН України, в якому просила визнати протиправним та скасувати виданий Інститутом фізіології ім.О.О. Богомольця НАН України наказ № 104-к від 5 серпня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої відділом сенсорної сигналізації; поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту фізіології ім.О.О.Богомольця НАН України; стягнути з Інституту середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 5 серпня 2021 року і до моменту винесення рішення суду.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка працювала в Інституті фізіології імені О.О. Богомольця НАН України на посаді завідуючої відділом сенсорної сигналізації.

5 серпня 2021 року був виданий наказ № 104-к про звільнення позивача за угодою сторін - п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Підстава заява ОСОБА_1

18 серпня 2021 року ОСОБА_1 написала нову заяву про прийняття її на роботу за сумісництвом на 0,5 ставки та надала довідку з постійного місця роботи (приватний заклад вищої освіти «Академія Добробут») за формою, яка була напередодні запропонована юристом. Саме за наявності таких домовленостей позивач написала заяву на звільнення за угодою сторін і мала бути прийнята на цю саму посаду за сумісництвом. Але наказ про звільнення був виданий 5 серпня 2021 року, а наказ про прийняття за сумісництвом ні. Незважаючи на це, у серпні 2021 року позивач обліковувалася на роботі, 13 серпня та 31 серпня 2021 року позивачу була нарахована заробітна плата. З вересня 2021 року відповідач припинив фіксувати вихід на роботу.

Отже, згода сторін не дотримана, наказ про звільнення є протиправним, не відповідає згоді сторін. Згода сторін була спрямована на зміну правовідносин - зміна основного місця роботи на роботу за сумісництвом, зі зниженням оплати праці.

Крім того, звільнення позивача відбулось у період відпустки, що суперечить трудовому законодавству.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Варєнікова В.Ю. подала апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає в апеляційній скарзі про те, що рішення суду порушує права позивача, висновки суду не відповідають обставинам, викладеним в позовній заяві, письмових доказах, показах свідків, суд не застосував норми матеріального права, судову практику, які повинен був застосувати.

Зокрема, суд не взяв до уваги свідчення свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про мотиви цього в рішенні не зазначив, хоча був зобов`язаний обґрунтувати це, їх свідчення зобразив з помилками і вирваними з контексту. Суд відмовив у допиті свідків зі сторони позивача, оскільки вони могли свідчити про волевиявлення позивача на роботу за сумісництвом, а не на звільнення з посади, свою відмову нічим не мотивував.

Суд застосував норму чинного законодавства України, яка не могла бути застосована за своїм змістом і суттю до правовідносин, які мали місце, зокрема Постанову КМУ № 245 від 3 квітня 1993 року (пункт 4).

Суд виніс рішення у справі всупереч усталеної практики Верховного суду, яка є обов`язковою для застосування судом. В рішенні суд не навів підстав необґрунтованості доводів позивача.

Позивач не мала волевиявлення на звільнення і ніяким чином не виражала його, була звільнена обманом, а відтак застосування до цих відносин п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України суперечить їх суті.

Інститут ліквідував відділ, завідувачем якого працювала позивач, і це свідчить про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде поновлення її на посаді новоствореного відділу взамін ліквідованого, реалізовуючи принципи правосуддя.

У відзиві представник Інституту фізіології імені О.О. Богомольця НАН України Дігтяр О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Варєнікова В.Ю. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник Інституту фізіології імені О.О. Богомольця НАН України Дігтяр О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом установлено, що 3 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я В.О. директора Інституту фізіології ім. О. О .Богомольця Національної академії наук України Лук`янець О.О. про звільнення з 5 серпня 2021 року з посади завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця НАН України за згодою сторін.

Відповідно до наказу № 104-к від 05 серпня 2021 року ОСОБА_1 звільнено 5 серпня 2021 року із займаної посади завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

Пунктом 4 наказу № 104-к від 5 серпня 2021 року наказано бухгалтерії виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 76 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 15 листопада 2018 року по 5 серпня 2021 року.

5 серпня 2021 року в трудовій книжці позивача зроблено відповідний підпис про звільнення із займаної посади завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця НАН України на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

Відповідно до наказу від 5 серпня 2021 року з ним ОСОБА_1 ознайомилася.

10 серпня 2021 року в трудовій книжці позивача зроблено запис про прийняття її на роботу на посаду ректора в приватний заклад вищої освіти «Академія Добробуту».

18 серпня 2021 року позивач звернулась із заявою на ім`я директора Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця НАН України ОСОБА_4 щодо прийняття її на посаду завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця НАН України за сумісництвом на 0,5 ставки.

Ухвалюючи рішення про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що законодавство не містить правової норми, якою заборонено проводити звільнення працівника за угодою сторін під час перебування останнього у відпустці.

Судом установлено з тексту позовної заяви, що на початку серпня 2021 року позивач з адміністрацією відповідача дійшли спільної згоди, за якої остання звільняється з посади завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця, як основного місця роботи, оскільки їй запропонували посаду ректора в приватному закладі вищої освіти «Академія Добробуту». Саме ОСОБА_1 ініціювала питання щодо свого звільнення з 5 серпня 2021 року. З послідовної поведінки позивача вбачається, що остання при ознайомленні з наказом про звільнення, отриманні трудової книжки, розрахунку при звільненні відповідні письмові документи підписала без будь-яких застережень і зауважень, про нібито не написання нею заяви на звільнення та відсутність підстав для цього в установленому Законом порядку роботодавця чи інший уповноважений державний орган не повідомляла, скарг, звернень, заяв щодо цього факту не подавала.

Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про досягнення між працівником та роботодавцем згоди щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України 5 серпня 2021 року.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 ч.1 ст.36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій формі так і усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 ч.1 ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 вказано, що: «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Встановивши, що за ініціативою ОСОБА_1 між останньою та роботодавцем була досягнута домовленість про звільнення за угодою сторін саме з 5 серпня 2021 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням норм КЗпП України.

Про наявність у ОСОБА_1 волевиявлення на звільнення, при чому в певну дату 5 серпня 2021 року, та досягнення домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін свідчать факт ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення, отримання трудової книжки, розрахунку при звільненні без будь-яких зауважень та застережень.

При цьому, ОСОБА_1 не заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення трудового договору.

Обставини звільнення підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Зокрема, свідок ОСОБА_5 пояснила, що на початку серпня 2021 року ОСОБА_1 виявила бажання звільнитись з посади, яку остання на той час займала, оскільки вона перемогла у конкурсі на посаду ректора в приватний заклад вищої освіти «Академія Добробут». Директор Інституту пішов на зустріч ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 , начальник відділу кадрів Інституту, пояснила, що 3 серпня 2021 року їй зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що вона термінова бажає звільнитись із займаної посади завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту у зв'язку з тим, що вона знайшла нову роботу. ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_1 , що на таке звільнення необхідна згода керівництва та, відповідно, сама заява про звільнення. ОСОБА_1 , яка на той час перебувала у відпустці, повідомила, що заяву на звільнення принесе до відділу кадрів її цивільний чоловік ОСОБА_9 , який є працівником Інституту. Через деякий час зателефонував директор Інституту та погодив звільнення ОСОБА_1 . В першій заяві, яку приніс ОСОБА_9 , ОСОБА_1 просила звільнити її за власним бажанням. Але оскільки за такою підставою звільнення ОСОБА_1 мала відпрацювати два тижні, що останню не влаштовувало, ОСОБА_9 приніс другу заяву від імені ОСОБА_1 з формулюванням про звільнення за угодою сторін. 5 серпня 2021 року був виданий наказ, копію якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_8 були свідками тих подій, коли ОСОБА_1 прийшла до відділу кадрів для ознайомлення з наказом, отримала наказ та трудову книжку під підпис. Жодних зауважень ОСОБА_1 не висловлювала.

Показання цих свідків чітко підтверджують існування між ОСОБА_1 та керівництвом Інституту домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін, саме ОСОБА_1 була ініціатором припинення трудового договору, в момент видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 мала волевиявлення на припинення трудового договору, при отриманні трудової книжки не заявляла про анулювання домовленості сторін.

Про досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін свідчить також і факт прийняття ОСОБА_1 на посаду ректора в приватний заклад вищої освіти «Академія Добробут», про що 09 серпня 2021 року був виданий наказ № 04-к і в трудовій книжці ОСОБА_1 10 серпня 2021 року вчинений запис про прийняття на роботу.

Посилання сторони позивача в тій частині, що ОСОБА_1 не мала волевиявлення на звільнення і ніяким чином не виражала його, була звільнена обманом, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими обставинами, поведінкою самої ОСОБА_1 .

Наявний в матеріалах справи висновок експерта від 4 квітня 2024 року № 239/24-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, відповідно до якого текст заяви про увільнення з роботи за згодою сторін від 3 серпня 2021 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, зваживши на позицію самої позивачки, викладеною у позовній заяві та на пояснення ОСОБА_1 в судовому засіданні 7 грудня 2021 року. Зокрема, у поясненнях, наданих в судовому засіданні, визнала, що саме вона ініціювала звільнення, дійсно мала намір звільнитися з 5 серпня 2021 року. Оскільки була у відпустці і перебувала за кордоном, до відділу кадрів Інституту фізіології її заяву про звільнення приніс її цивільний чоловік ОСОБА_9 .

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. (постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінка ОСОБА_1 щодо оскарження в суді наказу про звільнення, яке саме вона ініціювала, визначивши дату звільнення, на що роботодавець погодився, суперечить добросовісності та чесній ділові практиці.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що між сторонами існувала домовленість щодо прийняття ОСОБА_1 на посаду завідуючої відділом сенсорної сигналізації Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця НАН України за сумісництвом, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення і жодним чином не впливають на висновок суду першої інстанції про законність проведеного звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін, оскільки не мають жодного відношення до предмету спору у цій справі.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про мотиви цього в рішенні не зазначив, є безпідставними, оскільки в рішенні суду наведені пояснення зазначених свідків, які фактично підтвердили, що ОСОБА_1 мала бажання звільнитися, оскільки позивачці надійшла пропозиція очолити приватний заклад вищої освіти, у зв'язку з чим вона подавала дві заяви: одну на звільнення, а іншу про прийняття на роботу на 0,5 ставки, що підтвердив директор Інституту на засіданні Вченої ради.

Оцінюючи показання свідків, суд першої інстанції навів пояснення самої ОСОБА_1 в судовому засіданні 7 грудня 2021 року, а саме, що позивач обговорювала питання щодо свого переведення на 0,5 ставка за сумісництвом з адміністрацією Інституту. Заяви про звільнення та про прийняття на роботу, які вона написала на передодні, до відділу кадрів приніс її чоловік. Вона розмовляла з директором Інституту ОСОБА_10 , який погодив її звільнення, а щодо прийняття її на роботу повідомив, що це буде можливим після її повернення в Україну та надання довідки з основного місця роботи.

Оскільки питання прийняття на роботу не входить до предмета позову у цій справі, то ці питання судом першої інстанції правильно і не досліджувалися.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд безпідставно не допитав свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , клопотання про допит яких позивачем було заявлено, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції таке клопотання було вирішено, порушень норм процесуального права при розгляді клопотання судом першої інстанції не допущено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо реакції наукової спільноти на звільнення позивача, як підтвердження факту відсутності у позивача волевиявлення на звільнення за угодою сторін, є безпідставним, оскільки жодним чином не спростовують висновків суду та не впливають на обставини встановлені судом щодо підстав та порядку проведення звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність, фактично зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів та незгодою з висновками суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним прийняти до уваги посилання сторони апелянта на те, що суд першої інстанції в своєму рішенні дійшов висновків, які не стосуються підстав позову у цій справі. Відповідно, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши із мотивувальної частині рішення абзац 4 сторінки 9, а саме: «Відтак суд приходить до висновку, що відповідачем після повідомлення позивача про скорочення штату, запропоновано їй вакантні посади, згідно з її переважним правом у зв`язку із тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, але від яких позивач відмовилася, що підтверджується належними доказами, що містяться у матеріалах справи, не спростованими стороною позивача, з огляду на те, що відповідач звільнив позивача, дотримуючись порядку звільнення працівника з ініціативи роботодавця, позов є безпідставним і задоволенню не підлягає».

Керуючись ст.ст. 259, 267, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Варєніковою Вікторією Юріївною, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення абзац 4 (четвертий) сторінки (дев'ятої).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги до безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 16 січня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус