ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

22 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

заслухавши доповідь судді доповідача Бондар Я.М. по апеляційній скарзі ОСОБА_1 ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Криворізької міської ради Косяк Наталії Володимирівни про «відшкодування моральної шкоди, завданої діяльністю відповідно до рішення від 08.12.2021 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 215/4931/20»,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Криворізької міської ради Косяк Наталії Володимирівни про «відшкодування моральної шкоди, завданої діяльністю відповідно до рішення від 08.12.2021 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 215/4931/20» визнано неподаною та повернуто заявнику.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подано заяву про звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а також заяву про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду Макарова М.О.,Агєєва О.В., Корчистої О.І., Бондар Я.М., Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М., Тимченко О.О., Зубакової В.П., Остапенко В.О.

При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження встановлено наступне.

ОСОБА_1 вже неодноразово звертався до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24 до якої було додано заяву про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду та заяву про звільнення апелянта від сплати судового збору.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду визнано необґрунтованою, та передано до апарату Дніпровського апеляційного суду для визначення судді для розгляду цієї заяви, в порядку ч.1 ст.33, ч.3 ст.40 ЦПК України.

25 листопада 2024 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду відмовлено.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору залишено без задоволення, апеляційну скаргу на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року залишено без руху через несплату судового збору у розмірі 605,60 грн.

Через невиконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції щодо сплати судового збору, апеляційна скарга ОСОБА_1 ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24, визнана неподаною та повернута апелянту ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року.

У березня 2025 року до Дніпровського апеляційного суду вдругенадійшла апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Криворізької міської ради Косяк Наталії Володимирівни про «відшкодування моральної шкоди, завданої діяльністю відповідно до рішення від 08.12.2021 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 215/4931/20».

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано заяву про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду та заяву про звільнення апелянта від сплати судового збору.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду визнано необґрунтованою, те передано до апарату Дніпровського апеляційного суду для визначення судді для розгляду цієї заяви у порядку ч. 1 ст. 33, ч. 3 ст. 40 ЦПК України.

07 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду відмовлено.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24залишено без руху через несплату судового збору у розмірі 605,60 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2025 року в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено та продовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року надавши апелянту десять днів з дня отримання цієї ухвали.

Через невиконання вимог суду апеляційної інстанції щодо сплати судового збору апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2025 року визнано неподаною та повернуто апелянту.

В липні червня 2025 року ОСОБА_1 втретєзвертається до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по справі № 215/4301/24, до якої стороною також додані заяви про звільнення від сплати судового збору, та про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду.

08 липня 2025 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду визнати необґрунтованою, та передано до апарату Дніпровського апеляційного суду для визначення судді для розгляду цієї заяви у порядку ч. 1 ст. 33, ч. 3 ст. 40 ЦПК України.

Роз`яснено особам, які беруть участь у розгляді справи, що судді, визначеному у порядку ч. 1 ст. 33, ч. 3 ст. 40 ЦПК України, не може бути заявлено відвід.

Ухвалою суду від 11 липня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні відводу суддям Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору залишено без розгляду, апеляційну скаргу на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року у справі № 215/4301/24 повернуто скаржнику.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 вчетвертезвертається до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по справі № 215/4301/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Криворізької міської ради Косяк Наталії Володимирівни про «відшкодування моральної шкоди, завданої діяльністю відповідно до рішення від 08.12.2021 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 215/4931/20», до якої додає заяву про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду та заяву про звільнення апелянта від сплати судового збору.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду визнано необґрунтованою, та передано до апарату Дніпровського апеляційного суду для визначення судді для розгляду цієї заяви у порядку ч. 1 ст. 33, ч. 3 ст. 40 ЦПК України.

Роз`яснено особам, які беруть участь у розгляді справи, що судді, визначеному у порядку ч. 1 ст. 33, ч. 3 ст. 40 ЦПК України, не може бути заявлено відвід.

28 серпня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду.

09 вересня 2025 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24 визнано неподаною та повернуто апелянту.

01 жовтня 2025 року ОСОБА_1 вп`ятезвертається до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року у справі № 215/4301/24, до якої додано заяву про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду та заяву про звільнення його від сплати судового збору.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року дії ОСОБА_1 визнані зловживанням процесуальними правами, та повернуто скаржнику апеляційну скаргу на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Криворізької міської ради Косяк Наталії Володимирівни про «відшкодування моральної шкоди, завданої діяльністю відповідно до рішення від 08.12.2021 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 215/4931/20».

20 жовтня 2025 року ОСОБА_1 вшосте звертається до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24, до якої додано заяву про відвід суддів Дніпровського апеляційного суду, та клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для повернення попередніх апеляційних скарг ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року у справі № 215/4301/24 стала несплата апелянтом судового збору.

При цьому, подавши вшосте апеляційну скаргу на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року, скаржником не усунуті обставини, які були підставою для повернення попередніх апеляційних скарг, судовий збір не сплачено, знову подано клопотання про звільнення від сплати судового збору, пославшись на ті обставини, що вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції.

Також слід зауважити, що під час попередніх звернень ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції зі скаргою на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року, вирішено питання щодо відводу судів визначених у складі колегії для розгляду справи № 215/4301/24.

Враховуючи те, що стороною не надано нових об`єктивних підстав та доводів, колегія суддів повертає апеляційну скаргу без розгляду, оскільки вважає такі дії заявника, як невиконання вимог суду, викладених в ухвалах без руху, постійні повторні звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на одне й те саме судове рішення з клопотаннями про звільнення від сплати судового збору з одних і тих же підстав, які вже були оцінені судом, зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тобто, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Згідно положень частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 757/61850/18-ц (провадження № 61-22707св19) та від 15 липня 2021 року у справі № 420/698/21 (провадження № К/9901/18953/21).

У Постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №761/27076/19 (провадження №61-14448св20) зазначено, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права (Постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №311/2121/19 (провадження №61-11958св20)).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №345/2935/21 (провадження №61-2472св22).

Зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Європейський суд з прав людини застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року, заява № 67208/01, «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року, заяви № 61164/00 і № 18589/02).

Відповідно до практики ЄСПЛ право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1статті 6 Конвенції.

При цьому Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності.

ЄСПЛ також вказує, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Відповідно до критеріїв, визначених ЄСПЛ, зміст цього права полягає лише в доступності особі на національному рівні засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод (рішення ЄСПЛ у справах: «Зінченко проти України», заява №63763/11, «Мельник проти України, заява №72286/01, «Ухань проти України», заява №30628/02. Проте належна реалізація права за статтею 13 Конвенції не гарантує задоволення заяви, клопотання або скарги по суті, які задовольняються лише в разі підтвердження підстав для цього в межах установленої законом процедури.

Зважаючи на викладене, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 скориставшись, наданим йому правом на оскарження ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року, вже в котре не виконує вимоги суду апеляційної інстанції щодо сплати судового збору, в поданих ним заявах скаржник виказує свою повну незгоду з процесуальними рішеннями суду апеляційної інстанції, що свідчить про явну неповагу заявника до судів першої та апеляційної інстанцій та є зловживанням процесуальними правами та підставою у розумінні положень частини 3 ст.44 ЦПК України для повернення апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів визнає дії ОСОБА_1 , зловживанням процесуальними правами, та користуючись наданим суду правом вважає за необхідне повернути позивачу його апеляційну скаргу на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року у справі № 215/4301/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Криворізької міської ради Косяк Наталії Володимирівни про «відшкодування моральної шкоди, завданої діяльністю відповідно до рішення від 08.12.2021 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 215/4931/20».

Керуючись ст.ст. 44, 357 ЦПК України, суд,

У X В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2024 року по цивільній справі № 215/4301/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Криворізької міської ради Косяк Наталії Володимирівни про «відшкодування моральної шкоди, завданої діяльністю відповідно до рішення від 08.12.2021 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 215/4931/20», визнати неподаною та повернути її скаржнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: