КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

справа № 362/288/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Обухівської окружної прокуратури Київської області на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року, постановлену у складі судді Мартинцової І.О., про відмову в забезпеченні позову

у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Васильківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Селянське фермерське господарство «Левада», ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію,

встановив:

У січні 2022 року керівник Обухівської окружної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Васильківської міської ради, звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 38360780 від 27 листопада 2017 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 . на земельну ділянку, площею 34,4999 га за кадастровим номером :04:008:0002 з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства;

- витребувати на користь держави в особі Васильківської міської ради зазначену земельну ділянку від ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 27 листопада 2017 року державним реєстратором Комунального підприємства «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» Кононенком Ю.М., незважаючи на суперечність зазначених в Державному земельному кадастрі відомостей про спірну земельну ділянку, було прийнято рішення №38360780 про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 , площею 34,4999 га за кадастровим номером :04:008:0002 з цільовим призначенням: для ведення селянського (фермерського) господарства.

У свою чергу, державний реєстратор здійснив реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 25 січня 2001 року серії ІІІ-КВ №018592, однак, зазначений акт підтверджує право постійного користування фермерське господарство «Левада» зазначеною земельною ділянкою згідно з даними Державного земельного кадастру.

У квітні 2025 року керівник Обухівської окружної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Васильківської міської ради, звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :04:008:0002, площею 34,4999 га, яка на момент звернення із заявою перебувала у приватній власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви зазначив, що після державної реєстрації за відповідачем права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:008:0002, відповідач створив фермерське господарство «Левада», у користування якого передав вказану земельну ділянку, у зв`язку з чим існує реальна загроза її подальшого відчуження на користь фізичних або юридичних осіб; невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду від 05 травня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову з огляду на те, що арешт на спірну земельну ділянку накладено ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2019 року у справі №362/4005/19 в рамках кримінального провадження від 13 лютого 2019 року за №0000105 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України, що може бути скасований в будь-який момент на підставі частини першої статті 174 КПК України, яка передбачає, що арешт майна може бути скасований ухвалою слідчого судді чи суду повністю або частково за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їхнього захисника, законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна.

Зважаючи на те, що арешт на спірну земельну ділянку був накладений у 2019 році, на думку апелянта, існує реальна можливість скасування арешту, накладеного в рамках кримінального провадження та загроза подальшого її відчуження фізичним або юридичним особам, що ускладнить чи зробить неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні прокурор Недвига Н.О. підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що не перешкоджає апеляційному перегляду ухвали суду відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення прокурора, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча між сторонами дійсно існує спір щодо права власності на земельну ділянку, проте під час розгляду вказаної заяви судом було перевірено відомості з Реєстру речових прав на нерухоме майно, за результатами якої встановлено, що ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки, однак, на яку накладено арешт ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №362/4005/19, що виключає існування обґрунтованих підстав вважати доведеними існування ризиків її відчуження.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України).

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що під забезпеченням позову потрібно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

З позовної заяви і заяви про забезпечення позову справи вбачається, що прокурор, діючи в інтересах держави в особі Васильківської міської ради, вважає порушеним право власності держави на земельну ділянку з кадастровим номером, площею 34,4999 га за кадастровим номером :04:008:0002 з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, оскільки державним реєстратором було вчинено реєстраційну дію, внаслідок якої право приватної власності на зазначену земельну ділянку було зареєстроване за відповідачем, незважаючи на те, що в момент вчинення реєстраційної дії у відповідача був відсутній державний акт про право власності. Таким чином, спірна земельна ділянка, як стверджує прокурор, вибула із власності держави незаконно.

Зважаючи на наведені обставини, позивач просив суд:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 38360780 від 27 листопада 2017 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 . на земельну ділянку, площею 34,4999 га за кадастровим номером :04:008:0002 з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства;

- витребувати на користь держави в особі Васильківської міської ради зазначену земельну ділянку від ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами реально існує юридичний спір щодо правомірності державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :04:008:0002 і щодо правомірності перебування цієї земельної ділянки у його володінні.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, як уже зазначалося вище, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права. (пункти 46, 47, 56).

Натомість, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що на неї вже накладено арешт ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №362/4005/19, що виключало існування підстав для накладення арешту в рамках цієї справи.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки заходи забезпечення позову мають індивідуальний характер, а не загальний, і за потреби застосовуються в конкретному випадку, в межах конкретного юридичного спору з метою забезпечення практичного виконання конкретного судового рішення. Тому якщо в одній справі фактичні підстави для застосування заходів забезпечення позову відпадають (наприклад, вирішенням судом спору, закриттям провадження тощо), внаслідок чого такі заходи скасовуються, то в іншій справі ці заходи можуть зберігати чинність з метою забезпечення виконання конкретного судового рішення у випадку повного або часткового задоволення позову - до закінчення розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі №128/2584/22, «Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що розгляд цієї цивільної справи не пов`язаний із розслідуванням кримінального провадження. Чинне законодавство не встановлює заборони вживати заходи забезпечення, якщо такий захід вже застосований в іншій справі чи в межах виконавчого провадження, що зумовлене зокрема тим, що період забезпечення у кожному випадку різний, як і різна правова мета такого забезпечення.»

Як вбачається з матеріалів даного провадження, у справі № 362/4005/19 в рамках кримінального провадження № 0000105 від 13.02.2019 за ч. 2 ст. 190 КК України ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.07.2019 року накладено арешт на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :04:008:0002.

Відповідно до ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2019 року, підставою накладення арешту на земельну ділянку стали ті обставини, що порушено кримінальне провадження за фактом заволодіння землями державної форми власності шляхом обману, тому відповідно до норм статті 170 КПК України, існують підстави для тимчасового позбавлення права на відчуження зазначеного майна, щодо якого існує сукупність підстав вважати, що воно є предметом кримінального правопорушення та одержане в результаті вчинення кримінального правопорушення з метою забезпечення його збереження та для запобігання можливості його відчуження.

Отже, у провадженні № 362/4005/19 метою накладення арешту на спірне нерухоме майно було саме забезпечення дієвості кримінального провадження.

Тоді як у даній справі прокурор звернувся до суду за захистом порушених прав держави та за фактичних обставин цієї справи має право на вжиття судом заходів, спрямованих на забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на його користь, в тому числі задля попередження виникнення потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Порушуючи перед місцевим судом питання про забезпечення позову, прокурор посилався на те, що після державної реєстрації спірну земельну ділянку було передано у постійне користування фермерського господарства «Левада», тобто довів вірогідність відчуження земельної ділянки, що вказувало на існування підстав для задоволення його заяви про забезпечення позову.

При розгляді вказаної заяви суд першої інстанції належним чином не врахував вимоги ст. 149-150 ЦПК України, що регулюють питання вжиття заходів забезпечення позову, а також, що між сторонами дійсно виник спір щодо нерухомого майна - земельної ділянки, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем, не в повному обсязі з`ясував обставини, за яких прокурор просив вжити заходи забезпечення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановлені ухвали про забезпечення позову не були враховані вищевказані обставини справи, надані докази у підтвердження заяви про забезпечення позову, допущено порушення норм процесуального права, отже, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, тому підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Обухівської окружної прокуратури Київської області - задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Заяву керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Романа Коваля про забезпечення позову керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Васильківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Селянське фермерське господарство «Левада», ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію - задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :04:008:0002, площею 34,4999 га, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення постанови до виконання - 3 роки.

Відомості про учасників справи:

Позивач - Васильківська міська рада, , місцезнаходження : Київська область, місто Васильків, вул. Володимирська, 2.

Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання , АДРЕСА_1 ,

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.