Ухвала

29 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 757/64192/19-ц

провадження № 61-13865ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Євгеній Кирилович, на постанову Київського апеляційного суду

від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування записів про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

5 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Є. К.,

у підсистемі «Електронний суд» сформувала касаційну скаргу, зареєстровану судом

6 листопада 2025 року, на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, повний текст якої складено 4 грудня 2023 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу

(далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій

статті 394 цього Кодексу.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку заявник вказує про те, що вперше вона як особа, яка не брала участі у справі, зверталася 4 серпня 2025 року

до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду

від 29 листопада 2023 року та заявляла клопотання про поновлення строку

на касаційне оскарження судового рішення. У клопотанні зазначала, що повну оскаржувану постанову після її складення ні вона, ні її представник не отримували,

з матеріалами справи та постановою апеляційного суду адвокат Копитко Є. К. ознайомився лише 4 липня 2025 року. Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня

2025 року зазначені заявником причини пропуску строку визнані поважними

та відкрито касаційне провадження у справі. Проте ухвалою Верховного Суду

від 2 жовтня 2025 року касаційне провадження у справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України у зв`язку з тим, що питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року не вирішувалося.

Вдруге з касаційною скаргою заявник звернулася протягом тридцяти днів після отримання ухвали Верховного Суду від 2 жовтня 2025 року про закриття касаційного провадження у справі. Підставою поновлення строку на подання цієї касаційної скарги заявник зазначає, що перша касаційна скарга містила інші підстави касаційного оскарження судового рішення та обґрунтування вирішення апеляційним судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.Вважає, що зазначене обґрунтування свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Слід зазначити, що під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду, а з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права

в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Касаційний суд вважає, що з урахуванням встановлених обставин, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Є. К., на засадах верховенства права необхідно забезпечити доступ до незалежного і безстороннього вирішення спору

за встановленою процедурою.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, що вказані заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення свідчать про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Є. К., строку на касаційне оскарженняпостанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.

Проте касаційне провадження не може бути відкрито з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваних судових рішеннях із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваних судових рішень сформованій практиці

у подібних правовідносинах.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Оскаржуючи судові рішення, зазначені у пункті 1 частини першої

статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень.

Вказаний висновок щодо застосування аналогічних норм Господарського процесуального кодексу України викладений у постанові Верховного Суду

від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Є. К.,

не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду

від 29 листопада 2023 року заявник визначає: пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зазначаючи при цьому постанови Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду, в яких викладено висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не враховані в оскаржуваному судовому рішенні; пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи, що суд не дослідив зібрані

у справі докази.

Також підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18, від 14 травня 2025 року у справі № 676/4537/23, від 9 липня 2025 року у справі № 520/548/18, шляхом їх уточнення, оскільки жодна норма чинного законодавства України не передбачає, що інститут спільних інтересів подружжя охоплює також інститут представництва, зокрема у суді (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду, а лише його процитовано

і зазначено, що жодна норма такий підхід не унормовує та порушує

статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частину п`яту статті 4, частину першу статті 60, частину першу статті 62 ЦПК України, частини другу, третю статті 65 Сімейного кодексу України, частину другу статті 369 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, оскаржуючи судове рішення на підставі пункту 2 частини другої

статті 389 ЦПК України, заявник мала зазначити конкретну норму права, яку застосував суд апеляційної інстанції з урахуванням висновків Верховного Суду,

і навести умотивоване обґрунтування необхідності відступлення від такого висновку Верховного Суду, що заявник не виконала.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають

на розгляді судів.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми матеріального права і тільки вказано на норми процесуального права, зокрема статті 60, 62 ЦПК України, якими врегульовано процесуальні питання щодо осіб, які можуть бути представниками, і документів, що підтверджують повноваження представників, а не спірні правовідносини сторін, зокрема захист права спільної сумісної власності подружжя.

Касаційна скарга заявника в частині визначення підставою касаційного оскарження судового рішення пункти 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України не відповідає зазначеним вимогам закону.

За таких обставин заявнику необхідно подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України,

і надати докази надсилання копії цієї скарги та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Оскільки касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених

статтею 392 ЦПК України, вона відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України залишається без руху.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Євгеній Кирилович,строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Євгеній Кирилович, на постанову Київського апеляційного суду

від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування записів про державну реєстраціюзалишити без руху.

Надати заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

У разі невиконання у встановлений судом строк вимог цієї ухвали, касаційний суд

як підставу касаційного оскарження пункти 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження не врахує.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко