КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року в складі судді Козленко Г. О.,

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Посилався на ті підстави, що з 18 листопада 1995 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Вони проживали однією сім`єю до 2 квітня 2014 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року між ним та ОСОБА_3 поділено частину спільного сумісного майна подружжя, яке знаходилось у їх безпосередній власності у м. Києві.

Зазначав, що під час перебування у шлюбі, за зароблені від трудової діяльності та продажу іншого майна, він та його дружина набули нерухоме майно в м. Одесі, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце АДРЕСА_2 .

З ініціативи ОСОБА_3 , для зменшення податкового навантаження на подружжя, договори купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна від 11.02.2011 та від 12.09.2012 оформлювалися на її матір - ОСОБА_2 , відповідача по справі, яка і вказувалась покупцем у вказаних договорах.

ОСОБА_2 була обізнана з планами їх родини щодо оформлення фіктивного права власності на неї та щодо проведення ремонтних робіт в квартирі, придбання меблів, техніки тощо.

Реалізуючи план по проведенню ремонтних робіт в квартирі для подальшого користування нею його родиною, ним спільно з його колишньою дружиною ОСОБА_3 , за фізичною допомогою його рідного брата ОСОБА_4 , були замовлені та оплачені роботи та матеріали по ремонту квартири, придбано меблі, сантехніка та техніка.

Згідно висновку експертного дослідження №89 від 25.06.2018 р. вартість виконаних ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_3 станом на червень 2018 року становить 687 622 грн.

Згідно Звіту про оцінку за результатами проведення незалежної оцінки окремо визначеного майна в кількості 61 номенклатурних позицій згідно переліку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , складеного оцінювачем ТОВ «Люкс-Експерт», станом на 22.06.2018 ринкова вартість майна, отримана і результаті оцінки, становить 523 748 грн.

Зазначав, що за квартиру АДРЕСА_3 та за машиномісце № НОМЕР_1 в цьому будинку платежі за утримання будинку та прибудинкової території та за інші комунальні послуги з 11.02.2011 по квітень 2014 року він сплачував з колишньою дружиною ОСОБА_3 своїми спільними коштами, а починаючи з квітня 2014 року по 10.07.2018 він сплачував усі платежі за надані комунальні послуги одноособово. За комунальні послуги була сплачено кошти на загальну суму 82 518 грн 98 коп. Відповідач не виконала свої зобов`язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, чим порушила його права, тому в силу положень ст. 544 ЦК України він має право на зворотну вимогу.

У липні 2018 року колишня теща ОСОБА_2 пред`явила йому вимогу про звільнення квартири, він був змушений віддати ключі та не встиг забрати з квартири майно, яке вони з колишньою дружиною купували за спільні сумісні кошти.

З огляду на спільну участь його та ОСОБА_3 у проведенні ремонту та придбанні необхідного устаткування, меблів, сантехніки тощо в квартиру АДРЕСА_3 , якою він та його колишня дружина користувалися з моменту укладення договору купівлі-продажу, поліпшення ними квартири після оформлення договору купівлі-продажу, відповідно до ч. 3 ст. 778 ЦК України він має право на відшкодування вартості необхідних робіт.

Оскільки майже усі меблі та техніка купувались на замовлення по розмірам квартири та більшість з них є вбудованими, внаслідок тривалого використання відповідачем їх вартість зменшилась, а стан погіршився, вважав, що його вимога про відшкодування вартості безпідставно набутого майна до відповідача є правомірною.

За приписом ч. 2 ст. 1213 ЦК України, у разі неможливості повернути в натурі безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість.

Обов`язок відповідача відшкодувати втрату вартості безпідставно набутого майна випливає і з положень норм ч. 1 ст. 1214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, відповідає за допущення нею погіршення майна з часу, коли вона дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 643 336 грн, з яких:

605 685 грн в якості відшкодування витрат на облаштування, ремонт, покупку меблів, техніки в квартиру АДРЕСА_3 ;

37 651 грн в якості відшкодування витрат на утримання будинку та прибудинкової території та інших комунальних платежів по квартирі АДРЕСА_1 та машиномісцю АДРЕСА_2 ,

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

За результатами розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ним спільно з колишньою дружиною ОСОБА_3 було витрачено свої власні кошти/спільні кошти колишнього подружжя на ремонт, придбання необхідного устаткування, облаштування, придбання меблів, техніки в квартиру АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у стягненні з відповідача коштів в якості відшкодування витрат на утримання будинку та прибудинкової території та інших комунальних платежів по квартирі та машиномісцю, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження факту сплати позивачем вказаних коштів за відповідача.

02.07.2025 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що при розгляді справи суд першої інстанції порушив вимоги ст.1, 15, 16 ЦПК України, що стосуються неупередженого, справедливого, рівного перед законом і судом, всебічного та повного розгляду справи.

Суд при прийнятті рішення зробив невідповідні фактичним обставинам справи висновки, тим самим став на сторону відповідача, відійшовши від засад рівності.

При прийнятті рішення судом було неповно з`ясовані обставини справи.

Судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення та докази, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, ту обставину, що фактично він та його дружина фактично користувались належною відповідачу квартирою на правах наймача та поліпшили квартиру за згодою власника, а чинне цивільне законодавство містить норми, які закріплюють право наймача на відшкодування вартості необхідних витрат, тому просив суд вбачати підстави для застосування аналогії закону, зокрема норми ч. 3 ст. 778 ЦК України, відповідно до якої наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат.

Також судом не було взято до уваги, що з моменту укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 та з моменту укладання договору купівлі-продажу машиномісця №09 за цією адресою, покупцем в яких зазначена відповідачка, до 10.07.2018 остання жодного разу не сплачувала за утримання будинку та прибудинкової території та інші платежі по комунальним послугам.

Суд першої інстанції проігнорував факт, що всі квитанції по оплаті за надані комунальні послуги хоча і виписувались на ім`я ОСОБА_2 , проте були оплачені до квітня 2014 року грошима подружжя ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , а починаючи з квітня 2014 року - його особистими грошима. Сплачував рахунки його рідний брат, який мешкає в м. Одесі, за рахунок коштів, які він передав йому для оплати комунальних послуг. Даний факт підтверджується наявністю у нього оплачених квитанцій, листами ЖСК «Французький бульвар-білдінг» №09/7-21 від 19.07.2021 та №08/7-21 від 19.07.2021, письмовими поясненнями свідка ОСОБА_5 , які суд першої інстанції не взяв до уваги.

ОСОБА_2 до спірної нерухомості не мала ніякого відношення, ніколи не вселялась в квартиру та в ній не проживала, коштів на придбання майна та проведення ремонту не мала, адже була пенсіонером, заощаджень не мала, що підтверджується довідками з ДФС, пенсійного фонду тощо.

Відповідачем не було надано розумних пояснень щодо оплати ним комунальних послуг і наявність у нього сплачених квитанцій за комунальні послуги, наявність договорів, чеків за придбане майно, яке збігається в описовій частині висновку ТОВ «Люкс-Експерт» після огляду та опису майна та ремонтних робіт безпосередньо в квартирі АДРЕСА_3 .

Допущені судом порушення норм призвели до неповного з`ясування обставин справи, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що судом дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам та зроблений відповідний чинним нормам матеріального права висновок щодо прав і обов`язків сторін.

14.11.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Петрик М. М. подав відзив на апеляційну скаргу, проте відзив подано з пропуском строку для його подання, який представник заявника не просить поновити.

25 липня 2025 року в ухвалі про відкриття апеляційного провадження апеляційний суд надав строк у межах десяти днів із моменту отримання копії ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

31.07.2025 адвокат Петрик М. М. отримав зазначену ухвалу в електронному кабінеті, а відзив поданий 14.11.2025 року, тобто з пропуском строку для подання відзиву на апеляційну скаргу. Клопотання про продовження строків на подання відзиву на апеляційну скаргу скаржником не заявлялося.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відзив на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Табачна В. Л. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Петрик М. М. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

11 лютого 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , вартістю 387 тис. грн.

25 липня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , вартістю 602 888 тис. грн.

19 вересня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_6 , вартістю 89 500 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2014 року у справі №761/10617/14-ц, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року у справі №761/29113/14 поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 частину спільно нажитого майна подружжя, яке знаходилось у їх власності у м. Києві.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №522/10242/16-ц) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання належних покупців та визнання спільною сумісною власністю подружжя відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову у справі №522/10242/16-ц, суд виходив з того, що договори купівлі-продажу підписані особисто ОСОБА_2 , як покупцем, вони відповідають нормам цивільного законодавства, ОСОБА_1 не довів ні те, що спірне майно було придбано за його грошові кошти, ні те, що він був стороною оспорюваних правочинів.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу від 11 лютого 2011 року квартири АДРЕСА_3 на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; за договором купівлі-продажу від 25 липня 2012 року квартири АДРЕСА_5 на ОСОБА_1 та вважати укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ; за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року машиномісця АДРЕСА_2 на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 11 червня 2021 року (справа №522/16159/18), в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на спростування змісту нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу в частині покупців та не довів, що спірне майно було придбано ним та ОСОБА_3 за їхні, як подружжя, спільні кошти.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що він та його колишня дружина користувалися квартирою АДРЕСА_3 на правах наймача і поліпшили квартиру за згодою власника, просив суд стягнути з власника квартири ОСОБА_2 вартість проведених ремонтних робіт.

На підтвердження вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_3 позивачем надано висновок експертного дослідження №89 від 25.06.2018, складеного судовим експертом Максютою В. В. , згідно якого вартість виконаних ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_3 станом на червень 2018 року становить 687 622 грн, в т. ч. матеріальних ресурсів - 344 049 грн.

На підтвердження проведення ремонтних робіт позивачем надано відповідь ЖБК « Французький бульвар-білдінг» №09/7-21 від 19.07.2021, за змістом якої квартира АДРЕСА_3 , була продана ОСОБА_2 в стані - як «від забудовника», тобто без будь-якого ремонту. Ремонт в зазначеній квартирі проводився після того, як власником квартири стала ОСОБА_2 . Наскільки відомо правлінню ЖБК «Ясна», за ремонтними роботами вів нагляд ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 . Власницю ОСОБА_2 при проведенні ремонтних робіт в правлінні не бачили. З 11.02.2011 по 10.07.2018 сплачував комунальні платежі та інші витрати по квартирі ОСОБА_4 по дорученню ОСОБА_1 . ОСОБА_2 жодного разу за зазначений період не отримувала навіть квитанції для оплати комунальних та інших платежів на руки, так як жодного разу не була в бухгалтерії. З 12.09.2012 по 31.08.2018 сплачував платежі за машиномісце № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_4 по дорученню ОСОБА_1 .

До вказаної відповіді надано відомість - роздруківку по квартирі АДРЕСА_3 , по оплаті комунальних та інших платежів за період з 11.02.2011 по 10.07.2018 на 16 арк.

Згідно відповіді ЖБК « Французький бульвар-білдінг» №08/7-21 від 19.07.2021, за період з 11.02.2011 по 10.07.2018 по кв. АДРЕСА_3 , за період з 12.09.2012 по 31.08.2018 за машиномісце № НОМЕР_1 про АДРЕСА_6 рахунки на сплату комунальних платежів отримані та сплачені ОСОБА_4 .

За розрахунками позивача:

- з 27.04.2011 по 02.04.2014 загальна сума по сплаті за комунальні послуги становила 10 825,06 грн, тому 10 825,06 грн/3 = 3 608 грн 35 коп. (сума, що підлягала сплаті ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 );

- з квітня 2014 року він користувався квартирою особисто, а тому з 03.04.2014 по 27.03.2018 загальна сума за комунальні послуги становить 71 693 грн 92 коп., тому 71 693,92 грн/2 = 35 846 грн 96 коп. ( сума, що підлягала сплаті ним як користувачем та ОСОБА_2 як власником).

З огляду на неможливість повернення належного йому майна, яке було придбано ним для облаштування квартири АДРЕСА_3 , продовження його використовувати відповідачем у власних інтересах, позивач просив відшкодувати йому вартість безпідставно набутого відповідачем майна.

Згідно звіту про оцінку оцінювача ТОВ «Люкс-Експерт» за результатами проведення незалежної оцінки окремо визначеного майна в кількості 61 номенклатурних позицій згідно переліку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , ринкова вартість майна, отримана в результаті оцінки, станом на 22.06.2018 становить 523 748 грн.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

З огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження існування правовідносин найму між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_3 , здійснення ним ремонту цієї квартири за згодою її власника ОСОБА_2 , неможливість відокремлення здійснених ним поліпшень без її пошкодження, правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 вартості відшкодування витрат на її облаштування та ремонт відсутні.

Позивачем також не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що меблі та техніка в кількості 61 номенклатурних позицій згідно переліку, наведеному у звіті про вартість майна ТОВ «Люкс-Експерт» від 22.06.2018, знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 , і вказане майно було набуто відповідачем безпідставно, за рахунок коштів позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, у позивача був відсутній обов`язок щодо проведення ремонтних робіт та облаштування квартири, яка належить відповідачу, оплати житлово-комунальних послуг, проте останній вимагає повернення вказаних коштів, в тому числі, як безпідставно набутих.

Разом з тим, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана поведінка особи є суперечливою, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, урахувавши зазначені вище принципи оцінки доказів та застосування балансу вірогідностей, дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 353, 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20.02.2026.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук