КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7898/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

справа № 361/4372/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Писанець Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення, пені та трьох відсотків річних від простроченої суми,

встановив:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення, пені та трьох відсотків річних від простроченої суми, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь штрафні санкції у вигляді - пені в сумі 212 500 грн.; інфляційних втрат у розмірі 7883,87 грн., а також 3% річних у розмірі 1 746,58 грн. за час невиконання з 27 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року грошового зобов`язання, передбаченого рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року у справі №361/63/20.

В обґрунтування позову зазначив, що 07 червня 2018 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав їй у позику грошові кошти в сумі 50 000 грн., зі строком повернення до 07 липня 2018 року, а у разі недодержання даного зобов`язання відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення. Укладення договору позики підтверджується розпискою від 07 червня 2018 року, яка підписана відповідачем та відповідає вимогам законодавства. Позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, передав відповідачу вказану суму. Однак відповідач умови договору не виконала, суму позики в розмірі 50 000 грн. позивачу не повернула.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 07 червня 2018 року у розмірі 322 835 грн., яка складається з: 50 000 грн. - сума позики; 4 835 грн. - індекс інфляції; 268 000 грн. - пеня в розмірі 1% за кожен день прострочення.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року вищевказане судове рішення було змінено в частині розміру стягнутої із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми заборгованості за договором позики, визначивши до стягнення пеню у розмірі 50 000 грн. та загальну суму заборгованості визначено у розмірі 104 835 грн.

Після чого, 24 травня 2021 року Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1. Станом на день подачі позову, відповідачем не виконане судове рішення, здійснено лише один платіж в сумі 100 грн. 26 березня 2024 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за час прострочення виконання зобов`язання за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року 3% річних у розмірі 1504,11 грн., інфляційні втрати в розмірі 3764,10 грн., а загалом - 5268,21 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати у сплаті судового збору у сумі 220 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на його користь трьох відсотків річних та інфляційних втрат лише за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, адже обов`язок зі сплати позивачу грошових коштів виник з факту заподіяння йому майнової шкоди і такий обов`язок не припинився у зв`язку з ухваленням 15 жовтня 2020 року Броварським міськрайонним судом Київської області рішення у справі №361/63/20. Таким чином, вважає апелянт, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання (відшкодування шкоди) триває і після прийняття відповідного судового рішення, обов`язок зі сплати інфляційних втрат і трьох відсотків річних продовжує існувати, тому зазначені суми підлягали стягненню за період з 27 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Також вказує на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на його користь пені на тій підставі, що актами цивільного законодавства не передбачено нарахування пені за прострочення виконання судового рішення, адже розмір неустойки (пені) був установлений власноручно складеною розпискою, а оскільки суму основного боргу відповідачем не повернуто позивачу, то зазначена позовна вимога підлягала задоволенню відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року у справі № 361/4372/24 є законним та обґрунтованим, ухваленим з правильним застосуванням норм матеріального права та неухильним додержанням норм процесуального права, з одночасною відповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинами справи.

Вважає, що підстави для стягнення пені відсутні, оскільки вимоги про стягнення пені за прострочення виконання договору позики вже були розглянуті та вирішені судом у справі № 361/63/20. Спірні правовідносини, які виникли між апелянтом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору позики від 07 червня 2018 року є остаточно припиненими з 23 лютого 2021 року, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року у справі № 361/63/20 після його перегляду судом апеляційної інстанції, в той же час, починаючи з 24 травня 2021 року - моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли відповідні правовідносини, пов`язані з примусовим виконанням вказаного вище судового рішення через уповноважений територіальний орган державної виконавчої служби.

Разом з тим, за оскаржуваним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року у справі № 361/4372/24 з ОСОБА_2 на користь апелянта ОСОБА_1 цілком обґрунтовано стягнуто 3% річних у розмірі 1504 грн. 11 коп. від суми простроченої заборгованості за період з 23 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, оскільки вказаний вид (форма) відповідальності за прострочення боржником виконання на користь кредитора грошового зобов`язання прямо передбачена нормативними положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В судове засідання сторони та їх представники не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом повідомлені належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на вимоги ст. ст. 625 ч.2, 1050 ч.1 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь:

- штрафні санкції - пеню за період з 27.12.2019 року по 23.02.2022 року на суму 212 500 грн., сплата якої ( 1% за кожен день прострочки) передбачена умовами договору позики;

- інфляційні втрати у розмірі 7883,87 грн., а також 3% річних у розмірі 1746,58 грн., нараховані за час невиконання з 27.12.2019 року по 23.02.2022 року грошового зобов`язання за договором позики в сумі 50 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено сплату неустойки, пені, за невиконання рішення суду, і між сторонами відсутня домовленість, якою би було передбачено сплату неустойки за невиконання судового рішення, а відтак відсутні підстави для задоволення цієї частини позовних вимог.

Задовольняючи позов частково щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, суд першої інстанції виходив з того, що інфляційні втрати і нарахування трьох відсотків річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, їх нарахування проводиться лише на суму основного боргу, яка в цьому випадку відповідно постанови Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року становить 50 000 грн.

Суд вважав, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020 року, яке набрало чинності у день ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 23.02.2021 року. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних за період з 23.02.2021 року по 23.02.2022 року на суму боргу 50000 грн. у розмірі 1504,11 грн., а також інфляційні втрати з 01.03.2021р. по 01.01.2022р. у сумі 3764,10 грн. виходячи з суми боргу 50000 грн.

З висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені колегія суддів погоджується, а з висновками суду щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - погоджується частково, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином

(стаття 599 ЦК України).

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в

статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань ( висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року у справі № 361/63/20, 07 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою.

Згідно з вказаною розпискою, відповідач ОСОБА_2 підтвердила факт укладення договору позики і факт отримання нею в позику 50 000 грн. від позивача. Строк повернення отриманої позики - до 07 липня 2018 року, а у разі недотримання цього зобов`язання позичальник зобов`язується виплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення.

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат і трьох відсотків річних від простроченої суми. Оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму коштів у розмірі 325 041, 85 грн., з яких: 50 000 грн. - сума позики, 2206,85 грн. - 3% річних, 4835 грн. - індекс інфляції за період з 08.07.2018 року по 26.12.2019 року, 268 000 грн. - пеня в розмірі 1% за кожен день прострочення.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 червня 2018 року у розмірі 322 835 грн., яка складається з: суми позики в розмірі 50 000 грн.; індексу інфляції в розмірі 4835 грн., а також 268 000 грн. пені в розмірі 1 % за кожен день прострочення.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року - змінено в частині розміру пені за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми заборгованості за договором позики, визначивши до стягнення пеню у розмірі 50 000 грн. та загальну суму заборгованості - у розмірі 104 835 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

24.05.2021 року Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного судового рішення. Станом на день подачі даної позовної заяви 03 травня 2024 року відповідачем не виконане судове рішення, здійснено лише один платіж в сумі 100 грн. 26.03.2024 року.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зазначено, що статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 , 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, висновку Верховного Суду у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 362/3054/14-ц, від 05 листопада 2020 року у справі № 711/5482/18 , у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З викладеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 скористався правом на стягнення в судовому порядку основної суми заборгованості за договором позики, а також на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, тому у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачену договором пеню за новий період, після закінчення строку його дії та набуття законної сили рішенням суду про стягнення суми позики та пені.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення пені, сплата якої передбачена розпискою ОСОБА_2 , суперечить нормам матеріального права і висновкам Верховного Суду, а висновки суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_1 у частині стягнення пені є законними та обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020 року, тому стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахування яких передбачено ст. 625 ЦК України, мають здійснюватися з дня набуття рішенням законної сили.

З матеріалів справи встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, умови якого були зафіксовані у розписці боржника ОСОБА_2 від 07 червня 2018 року, в якій боржник зобов`язалась повернути кошти до 07 липня 2018 року. Тобто грошове зобов`язання з повернення суми позики виникло у відповідача на підставі договору позики.

Результат правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 522/9547/13-ц, проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 06 травня 2025 року у справі № 464/2647/22, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином, право на право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, виникло у ОСОБА_4 як позикодавця за увесь час прострочення, з моменту порушення ОСОБА_2 грошового зобов`язання, визначеного договором позики.

Враховуючи, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року інфляційні втрати згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України та визначену договором пеню було стягнуто за період з 08 липня 2018 року по 26 грудня 2019 року, то колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат за період з 27 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Сума 3% річних за період з 27 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року становить : 50 000 грн. x 3% x 790 : 365 = 3246 грн. 58 коп.

Інфляційне збільшення = 50 000 x 1,188814 ( індекс інфляції за період з 27.12.2019 по 23.02.2022 ) - 50 000 = 9440 грн. 70 коп.

Разом з тим, позивачем пред`явлено до стягнення 3% річних на загальну суму 1746 грн. 58 коп., інфляційних втрат - 7883 грн. 87 коп.

З розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, вбачається, що зазначена сума інфляційних втрат та трьох відсотків річних визначена у такому розмірі, оскільки позивачем невірно підраховано кількість днів прострочки.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).

Таким чином, апеляційний суд не вправі виходити за межі пред`явлених позовних вимог, а тому стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають 3% річних та інфляційні втрати за період з 27 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року на суми відповідно 1746 грн. 58 коп. та 7883 грн. 87 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у викладеній частині доводи апеляційної скарги позивача є обґрунтованими, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення означених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судовий збір було сплачено позивачем за подання позовної заяви на суму 2221 грн. 31 коп., за подання апеляційної скарги - 3331 грн. 97 коп., тобто всього 5553 грн. 28 коп., проте позовні вимоги задоволені в обсязі 4,34 % від заявлених позовних вимог, то сума витрат по сплаті судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно сумі задоволених позовних вимог, становить: 5553 грн. 28 коп. х 4,34 % = 241 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судового збору і ухвалити в цій частині нове судове рішення:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних на суму 1746 грн. 58 коп. та інфляційні втрати в розмірі 7883 грн. 87 коп., а всього на суму 9630 грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 241 грн.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.