КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 367/7069/17
провадження № 22-ц/824/6327/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Семенець Ганни Леонідівни, представника ОСОБА_2 - адвоката Оберемка Дениса Олександровича та ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2024 року в складі судді Карабази Н. Ф.,

встановив:

02.10.2017 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради, про визнання права власності на частку у спільному майні.

Посилалась на ті підстави, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2002 року. Вони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування в шлюбі з відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2005 року, ними було придбано земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1230 га, кадастровий номер :01:072:0004, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

З огляду на вказану обставину, а також те, що їх діти проживають постійно разом з нею, відповідачем не виконується належним чином його обов`язок зі сплати аліментів на їх утримання, грошових коштів від стягнення аліментів не вистачає для забезпечення нормального та повноцінного розвитку дітей та лікування, просила суд визнати за нею право власності на частки земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1230 га (кадастровий номер :01:072:0004), цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», без виділу її в натурі.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1230 га (кадастровий номер :01:072:0004), цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», та є об`єктом спільної сумісної власності без виділу її в натурі.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

03.01.2025 представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Семенець Г. Л. через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції порушено розумні строки розгляду справи; справу розглянуто справу без виклику осіб, інтересів яких стосується справа; на момент прийняття рішення дітям, в інтересах яких діяла позивачка, виповнилось 18 років та вони не викликались в судове засідання; судом неправильно оцінено обставини справи для відступлення від рівності часток у праві власності; ставлення судді до розгляду справи не можна вважати неупередженим.

03.01.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Оберемок Д. О. через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Щодо фактичних обставин справи зазначив, що спірну земельну ділянку було придбано не за спільні кошти подружжя, про що позивачці було достовірно відомо. Спільно нажитого майна, яке б підлягало поділу між сторонами, не було, тому під час розлучення у 2011 році позов про поділ майна не заявлявся. Свій обов`язок щодо утримання дітей відповідач виконував.

Також зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Позивачка перебувала на утриманні відповідача, жодного доходу не мала, а тому не мала змоги надати будь-які грошові кошти на купівлю спірної земельної ділянки.

Крім цього, позивачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, про яку в судовому рішенні нічого не зазначено.

Додатково зазначив, що у 2021 році ОСОБА_2 продав спірну земельну ділянку та на момент ухвалення судового рішення вже не був її власником, про що позивачці також було відомо. Вважає, що позивачем вибрано неналежний спосіб захисту.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відступлення від рівності часток вважає обґрунтованим.

24.02.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Семенець Г. Л. через систему «Електронний суд» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Вважає доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими та недоведеними, з огляду на наявність в рамках даної справи підстав для відступу від рівності часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Також зазначила, що суд першої інстанції повинен був пересвідчитися в актуальності власника спірного майна, виявити ще одну підставу для відступлення від рівності часток та вказати, що є підстави для відступлення від рівності часток, але майно вибуло з власності відповідача внаслідок його неправомірних дій та з власності позивача не за її волею. І таке рішення було б актуальним, преюдиційним для подання наступного позову та захисту порушених прав позивача.

10.06.2025, за клопотанням представника ОСОБА_3 , яка не брала участі в справі, - адвокатом Терпилом О. І , судом апеляційної інстанції до участі в справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 .

10.07.2025 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка, а також будинок, який знаходиться на цій земельній ділянці, належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, серія та номер: 10029 від 24.12.2021.

Зазначила, що будинок був побудований в 2019 році, через 8 років після розірвання між сторонами шлюбу.

Поточна редакція статті 120 ЗК України передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер ( постанова Верховного Суду від 20.01.2021 в справі №318/1274/18).

Закріплений правовий режим власності на нерухомі об`єкти, які знаходяться на земельній ділянці, виключає будь-яку власність позивача та відповідача на її частини.

Вважає, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються її права на мирне володіння своїм майном.

Якщо судом буде встановлено, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, в даному випадку мають бути застосовані інші правові механізми, однак не такі, що можуть бути пов`язаними із встановленням права власності інших осіб на її майно.

З огляду на те, що судовий розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без учасників справи, суду не було надано актуальні відомості щодо дійсного власника земельної ділянки та будинку, який нею було придбано задовго до винесення оскаржуваного судового рішення, вважає, що судове рішення по справі підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Оберемок Д. О. та представник ОСОБА_3 - адвокат Терпило О. І. подані ними апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2002 року, мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

16 червня 2005 року ОСОБА_1 дала свою згоду на укладення договору про купівлю її чоловіком, ОСОБА_2 , за ціну 68 300 грн, земельної ділянки площею 0,1230 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Заява про надання згоди була посвідчена нотаріально (а.с.67 т.1).

16 червня 2005 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О. В., зареєстровано в реєстрі за № 1762.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2011 року (справа №2-2116/11) шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2012 року (справа №2-100/12) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі 853 грн щомісяця, починаючи з 08.11.2011 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 022 грн щомісяця, починаючи з 08.11.2011 і до досягнення дитиною повноліття.

24 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є. О., зареєстровано в реєстрі за №10029 (а.с. 193 - 195 т.2).

Предметом вказаного договору є:

- житловий будинок, загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 58,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1230 га, кадастровий номер: :01:072:0004.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка була набута у власність під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя спростована не була, а тому вона є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу. З огляду на відсутність підстав для відступу від рівності часток при поділі спільного майнавідповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні, суд першої інстанції визнав за ОСОБА_1 право власності на 2 частину вказаної земельної ділянки.

У справі, що переглядається, зміст і характер правовідносин між учасниками справи підтверджують, що даний спір щодо права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 , до якої позов пред`явлено не було.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Розглянувши позов, заявлений до ОСОБА_2 , про визнання права власності на частину земельної ділянки за ОСОБА_1 , суд фактично вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка з 24 грудня 2021 року є її власником.

Відповідно, ОСОБА_3 мала бути відповідачем або співвідповідачем у цій справі, без залучення якої не можна вирішувати заявлені позовні вимоги по суті.

Не з`ясувавши питання, хто є власником спірного майна, суд першої інстанції розглянув справу за неналежного суб`єктного складу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі не залучено особу, яка є учасником спірних матеріальних правовідносин в якості відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, так як в такому випадку рішення суду порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й її процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 за наведених обставин є обґрунтованими.

Натомість, апеляційний суд не може брати до уваги та перевіряти доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про неналежний, на думку заявників, розгляд справи судому першої інстанції по суті заявленого спору, оскільки суд не може вирішувати питання обґрунтованості позовних вимог по суті без залучення до розгляду справи належного відповідача.

Колегія суддів також відхиляє посилання ОСОБА_1 на розгляд справи неупередженим складом суду, оскільки останньою не було заявлено обґрунтованого відводу, у задоволенні якого було відмовлено.

Доводи ОСОБА_1 про розгляд справи без виклику повнолітніх дітей сторін є необґрунтованими, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, позов в їх інтересах заявлено не було. Також справа розглядалась судом з викликом сторін, які в судове засідання не з`явились. Порушення судом першої інстанції розумного строку розгляду справи не є підставою для ухвалення судового рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивачка обрала неналежний спосіб судового захисту, за умов не залучення до участі в справі відповідачем або співвідповідачем ОСОБА_3 , також не можуть бути предметом оцінки суду апеляційної інстанції за викладених обставин.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 було сплачено судовий збір у розмірі 2 793 грн 96 коп.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено повністю, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 793 грн 96 коп.

Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Семенець Ганни Леонідівни та представника ОСОБА_2 - адвоката Оберемка Дениса Олександровича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 793 грн 96 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.01.2026.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук