Житомирський апеляційний суд
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/11035/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області, третя особа: Виконавчий комітет Житомирської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 вересня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області. Просила визнати за нею право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свою вимогу обґрунтувала тим, що із народження проживала разом із своїми батьками, а наразі проживає з своєю донькою в квартирі, наданій ГУ МНС України в Житомирській області, за адресою: АДРЕСА_2 (наразі адреса: АДРЕСА_3 ). Після смерті батьків вона виявила відсутність документів про вселення до квартири. Після звернень до ГУ ДСНС України у Житомирській області та до Державного архіву Житомирської області їй стало відомо, що відсутні документи про підставу вселення її батьків до вказаної квартири, яка належить до державного фонду, є неприватизованою. Документи про надання квартири її батьками втрачені, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права користування квартирою.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 10 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що квартира належить до державного фонду, є неприватизованою та документи про надання квартири її батькам втрачені. Суд першої інстанції правильно встановив, що в спірній квартирі зареєстровані та постійно проживають вона та її донька ОСОБА_2 . Також суд правильно встановив, що відповідач не заперечує факт їх проживання та реєстрації у квартирі. Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вимога про визнання права постійного користування квартирою є необґрунтованою та дочасною. Суд не прийняв до уваги, що відповідач визнає факт проживання в квартирі, але заперечує право постійного користування квартирою, що підтверджується невизнанням позову, а також поясненнями представника відповідача щодо перебування спірної квартири на балансі відповідача зі статусом нежитлової будівлі. Саме невизнання відповідачем її права постійного користування квартирою і втрата документів про вселення її батьків до квартири та їх право постійного користування останньою стали підставою для звернення до суду. В інший спосіб захистити свої житлові права вона можливості не має.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Інші учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.127-128). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6).

ОСОБА_6 у 2007 році розірвала шлюб із ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7). ОСОБА_1 у 2020 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та після реєстрації шлюбу її прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8).

Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). Мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка до дня смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть та копією довідки Головного управління МНС України в Житомирській області від 07 липня 2010 року №22/113 (а.с.11-12).

Між Управлінням ДСНС у Житомирській області та ОСОБА_1 27 серпня 2013 року укладений договір найму жилого приміщення адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору від 27 серпня 2013 року (а.с.58-59).

ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади від 31 липня 2023 року №2023/005802761, копією довідки Управління ДСНС у Житомирській області про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №01/203, копією довідки Управління ДСНС у Житомирській області з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 05 серпня 2015 року №22/225, копією листа ГУ ДСНС у Житомирській області від 19 липня 2021 року №5101-2876/5125 та копією довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 14 жовтня 2013 року №22/292 (а.с.9,13-15,60).

Одночасно у листі ГУ ДСНС у Житомирській області від 19 липня 2021 року №5101-2876/5125 зазначено, що спірна квартира знаходиться на балансі Головного управління ДСНС України у Житомирській області та дані про підстави вселення батьків позивача відсутні.

У рішеннях виконавчого комітету Житомирської міської ради депутатів трудящих за 1978 рік рішення про виділення квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тобто батькам позивача, не виявлено, що підтверджується копією листа Державного архіву Житомирської області від 31 серпня 2022 року №Ш-2238/04 (а.с.16).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 березня 2024 року №368839983, відомості про реєстрацію речових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , у Реєстрі відсутні (а.с.40-41).

Разом із тим, із довідок Головного управління МНС України в Житомирської області від 01 листопада 2007 року №14/29-4464, від 24 липня 2008 року №14/3-205 убачається, що мати позивача проживала в службовій квартирі ГУ МНС України в Житомирській області за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.52-53), а із довідок Головного управління МНС України в Житомирської області №18 листопада 2009 року №6/237, від 12 травня 2010 року №22/82 убачається, що позивач проживала і проживає та зареєстрована у службовій квартирі ГУ МНС України в Житомирській області за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.54-55).

Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Згідно з частиною першою ст.4 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд.

Частиною першою ст.5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

У частині третій ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Згідно з частиною третьою ст.48 ЖК України громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними.

Відповідно до частин першої та другої ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом частини першої ст.58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане громадянину жиле приміщення.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №200/18858/16-ц.

Відповідно до ст.1, частини першої ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» умовою безоплатної передачі наймачеві та членам його сім`ї квартири (будинку), що підлягає приватизації, є відповідність загальної площі квартири (будинку) нормі, передбаченій абзацом другим частини першої ст.3 Закону (пункт 1 частини першої); якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (частина друга); якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима (частина третя). Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім`ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків).

Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частинами першою та третьою ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до частини десятої ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься, зокрема, ненадання особою необхідних документів для приватизації, перелік яких наведений в пункті 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі -Положення).

Згідно з п.17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до органу приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Відповідно до п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, громадянином до органу приватизації подаються: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Відповідно до пункту 20 зазначеного Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території).

За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, що бажає скористатися таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

У частині десятій ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним (частина друга ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Учасниками справи визнається та судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до виконавчого комітету Житомирської міської ради з питання приватизації квартири АДРЕСА_4 та листом виконавчого комітету Житомирської міської ради від 04 листопада 2021 року позивачу надані роз`яснення щодо порядку звернення і переліку документів на приватизацію.

Відповідно до частини третьої ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До апеляційного суду позивачем заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи наступних доказів, а саме: копії заяви ОСОБА_1 до Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 20 січня 2025 року, копії листа Управління житлового господарства від 21 січня 2025 року №1-30 та копії договору про надання послуг від 31 березня 2003 року (а.с.107-111).

Клопотання задовольняється частково: апеляційний суд приймає копію договору про надання послуг від 31 березня 2003 року, а у прийнятті копій заяви ОСОБА_1 до Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 20 січня 2025 року та листа Управління житлового господарства від 21 січня 2025 року №1-30 відмовляє, оскільки ці докази здобуті після ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі, а суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення (частина перша ст.367 ЦПК України). На час ухвалення судом першої інстанції рішення у справи цих доказів не існувало, а вони здобуті вже після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі та на противагу мотивам рішення суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено звернення до уповноваженого органу приватизації із заявою та необхідними документами.

Так, із договору про надання послуг, який укладений 31 березня 2003 року між Відділом пожежної безпеки в Житомирській області та Відділом приватизації державного житлового фонду при управлінні житлово-комунального господарства Житомирського міськвиконкому, слідує, що останній прийняв на себе обов`язок надання послуг із приватизації відомчого житлового фонду (згідно з додатком), видачею документів згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.111). Додаток до договору про надання послуг включає, у тому числі, квартиру АДРЕСА_1 , тобто квартиру, відносно якої позивач просить суд визнати за нею право постійного користування.

Учасники справи законність проживання позивача у спірній квартирі не оспорюють.

У разі, якщо орган приватизації відмовить у приватизації через відсутність ордера, то ефективним способом захисту порушеного права слід вважати заявлення позову про визнання права на приватизацію.

Незважаючи на відсутність ордера, сам факт законного проживання в квартирі є підставою для приватизації, тому що відсутність ордера не є вичерпною підставою для відмови у приватизації згідно із законом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2024 року в справі №466/10214/21. Тривале проживання позивача у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним йому в розумінні ст.8 Конвенції. Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане позивачем житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 ст.8 Конвенції. Встановивши, що позивач вселився до квартири на законних підставах, несе витрати з її утримання, законність його проживання в ній ніхто не спорює, проте відсутні документи, на підставі яких сім`я була вселена до спірного житла, що позбавляє можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову про визнання права постійного користування позивачем спірною кватирою, а поданий позивачем позов не може свідчити про порушення її житлових прав з боку Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області, враховуючи, що відповідач не заперечує того факту, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрована у спірній квартирі і спірна відомча квартира включена до переліку житла, що підлягає приватизації.

Решта доводів апеляційної скарги спростовується викладеним вище та додаткового правового обґрунтування не потребує.

За приписами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 23 лютого 2026 року.

Головуюча Судді: