КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/750/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 757/16654/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Новака Р.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені,

встановив:

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем укладено 12 договорів банківських вкладів. У березні 2014 року банк заблокував йому доступ до банківських вкладів та в односторонньому порядку припинив виконання зобов`язань за договорами. 03.10.2016 року він звернувся до банку з письмовою заявою, в якій висловив свою вимогу про видачу йому всіх грошових вкладів разом з відсотками, які бажав отримати 12.10.2016 року. Станом на 14.10.2016 року на його депозитних договорах знаходилися грошові кошти на суму: 186 149,28 доларів США, 16 623,76 Євро, 80 272,32 грн.

Відповідач порушив свої зобов`язання, та не виплатив йому грошові кошти та став обліковувати вклади на умовах «на вимогу», при цьому позбавивши його можливості користуватись грошовими коштами, внаслідок чого він вимушений був звернутись до суду для захисту свого порушеного права.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року у справі № 316/265/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.04.2020 року, стягнуто з банку на користь позивача суми депозитів та нарахованих процентів за вкладами.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України частково стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти за судовим рішенням від 22.10.2019 року, а саме: 06.04.2020 року - 165 101,04 доларів США, 10.03.2020 року - 80 561,60 грн, 27.03.2020 року - 15 345,87 євро.

На підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 3% від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення виплати, починаючи з 14.10.2016 року до дня отримання позивачем грошових коштів ( березень- квітень 2020 року) : за зобов`язанням у доларах США прострочення становить 1207 днів, за зобов`язанням у національній валюті - 1181 день, за зобов`язаннями у євро - 1198 днів.

Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь пеню за порушення зобов`язання з повернення грошових коштів за банківськими вкладами у розмірі:

- за зобов`язанням у доларах США - еквівалент 6 751 831,46 доларів США за курсом НБУ на день стягнення, що на момент звернення дорівнює 183 664 669,74 грн;

- за зобов`язаннями у Євро - еквівалент 598 339,67 Євро за курсом НБУ на день стягнення, що на момент звернення становить 17 731 257,61 грн;

- за зобов`язаннями у національній валюті 2 854 297,48 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Голубцов В.А., звернувсяз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення невірно застосована норма матеріального права, а саме суд має право зменшити розмір неустойки (пені), а не відмовляти у її задоволенні, що передбачено ч. 3 ст. 551 ЦК України, де зазначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Також у висновках суду щодо не нарахування пені за період з 23.04.2019 року по 12.10.2019 року наявні протиріччя. Так, судом в мотивувальній частині рішення зазначено, що з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Потім посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі 320/5115/17, та зазначає, що з моменту ухвалення постанови Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується за період з 23.04.2019 року по 12.10.2019 року.

Також, судом не враховано ту обставину, що позивач пред`явив вимогу до відповідача про припинення депозитних договорів внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань за договорами, а відтак висновок суду про те, що розірвання договору у контексті ст.ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання, а тому з дня розірвання договору банківського вкладу відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад, порушують вимоги ст. 615 ЦК України, де у ч.ч. 1, 2 зазначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Додатково заявляє про стягнення з АТ КБ «Приват банк» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 40 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ КБ «Приват банк» - Штронда А. М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно вказав, що з моменту розірвання депозитних договорів перестали існувати правовідносини відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17, у якій зазначено, що такі правовідносини припиняються з моменту направлення споживачем заяви про повернення коштів. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 року у справі № 369/7118/18, від 08.12.2021 року № 757/26746/17, від 17.08.2022 року у справі № 757/52893/19-ц та інших.

У судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Штронда А.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Позивач або його представник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту ухвалення постанови Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується за період з 23.04.2019 року по 12.10.2019 року.

Таким чином, з ініціативи вкладника та після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті ст. ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. З огляду на вищевикладене вбачається, що з дня розірвання договору банківського вкладу відсутні будь-які підстави для нарахування пені на вклад.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року у справі № 316/265/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.04.2020 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

- за договором № SAMDN0177 від 29.06.2010 року - 38 589,83 доларів США, яка складається з 29 900 доларів США - сума депозиту, 8789,83 доларів США - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN8215 від 09.08.2010 року - 5936,53 євро, яка складається з 4 790,17 євро - сума депозиту, 1146,36 євро - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN4481 від 20.07.2011 року - 70,77 доларів США, яка складається з 58,82 доларів США - сума депозиту, 11,95 доларів США - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN0671 від 05.10.2011 року - 14,38 євро, яка складається з 10,60 євро - сума депозиту, 3,78 євро - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN7961 від 23.03.2012 року - 52 876,78 доларів США, яка складається з 43 003,56 доларів США - сума депозиту, 9873,22 доларів США - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN6330 від 15.10.2012 року - 63 565,93 доларів США, яка складається з 50 000,00 доларів США - сума депозиту, 13 565,93 доларів США - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN6435 від 15.10.2012 року - 25 426,50 доларів США, яка складається з 20 000,00 доларів США - сума депозиту, 5 426,50 доларів США - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN3280 від 15.10.2012 року - 2420,94 євро, яка складається з 1 987,37 євро - сума депозиту, 433,57 євро - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDN0434 від 22.04.2013 року - 6553,86 євро, яка складається з 5 386,90 євро - сума депозиту, 1166,96 євро - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDNWFD300 від 10.02.2014 року - 1 773,88 євро, яка складається з 1 462,25 євро - сума депозиту, 311,63 євро - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDNWFD700 від 12.02.2014 року - 80 561,61 грн., яка складається з 52 000,00 грн. - сума депозиту, 28 561,61 грн. - сума процентів за вкладом;

- за договором № SAMDNWFD100 від 19.02.2014 року - 6 342,87 доларів США, яка складається з 5000 доларів США - сума депозиту, 1342,87 доларів США - сума процентів за вкладом.

В іншій частині позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу та стягнення витрат на правничу допомогу адвоката відмовлено (а.с. 29-52).

Судами у справі № 316/265/17 встановлено такі обставини:

Між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у період із червня 2010 року до лютого 2014 року було укладено 12 договорів банківських вкладів.

Факт передачі грошових коштів відповідачу на виконання умов 12 договорів банківських вкладів підтверджується договорами, чеками, квитанціям, банківськими довідками про нарахування відсотків за вкладами, SMS-повідомленнями від банку про проведення банківських операцій.

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» заблокував позивачу доступ до банківських вкладів та в односторонньому порядку припинив виконання зобов`язань за договорами. Позивач неодноразово звертався до банку з вимогами щодо виконання зобов`язань за договорами банківських вкладів.

Листами від 16.12.2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141215/632, від 21.05.2015 року № 20.1.0.0.0/7-20150519/4086 ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовив у наданні будь-якої інформації за вкладами, посилаючись на неможливість здійснення своєї діяльності на території АР Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За нормою ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ч. 2 ст. 1060 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

У ч. 1 ст. 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (ст.ст. 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у ст. ст. 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 727/898/19, провадження № 61-7157св20).

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 757/71432/17-ц (провадження № 61-5237св20).

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законами України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки і банківську діяльність» та «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

У статті 1 Закону № 1023-XII визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Таким чином, Законом № 1023-XII врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17(провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII не розповсюджується на спірні правовідносини.

Під час розгляду цієї справи встановлено, що постановою Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року у справі № 316/265/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.04.2020 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу задоволено частково. Стягнуто із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитів та суму процентів за вкладами за 12 договорами банківських вкладів.

У постанові від 22 жовтня 2019 року у справі № 316/265/17 Запорізьким апеляційним судом встановлено, що 03.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про повернення грошових коштів за договорами банківського вкладу. Банк отримав вказану заяву 11.10.2016 року, а договори банківських вкладів розриваються через 2 дні після отримання повідомлення про його розірвання. Відсотки за період після розірвання договору банківського вкладу, за період з 14.10.2016 року по 03.05.2017 року, мають розраховуватись за відсотковою ставкою по вкладу "На вимогу" (1%), а за період з 04.05.2017 року по 27.11.2017 року за відсотковою ставкою по вкладу "До запитання" (0,01%)

У справі, яка розглядається, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII за зобов`язаннями у національній валюті за період з 14 жовтня 2016 року по 10 березня 2020 року у розмірі 2 854 297,48 грн, за зобов`язаннями у доларах США за період із 14 жовтня 2016 року до 20 квітня 2020 року у розмірі 39 197,52 доларів США, за зобов`язання у євро за період із 14 жовтня 2016 року до 20 квітня 2020 року у розмірі 17 901,65 євро.

Враховуючи, що договори банківських вкладів, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», є розірваними з 14.10.2016 року, що встановлено у справі №316/265/17, то з цього часу пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII не нараховується.

Отже, між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання.

Відповідні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 21.12.2021 року у справі № 369/7118/18, від 08.12.2021 року у справі № 757/26746/17, від 16.02.2022 року у справі № 757/38605/19, від 27.04.2022 року у справі № 321/1260/19, від 17.08.2022 року у справі № 757/52893/19.

Таким чином, встановивши, що позивач 03.10.2016 року звернувся до банку із заявою про повернення грошових коштів за договорами банківських вкладів, припинивши у такий спосіб ці договори, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову позивачу у стягненні пені за договорами банківських вкладів, укладених із АТ КБ «Приватбанк», оскільки у зв`язку з розірванням зазначених договорів за заявою вкладника від 03.10.2016 року між сторонами припинені правовідносини за цими договорами, у зв`язку з чим ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII не розповсюджується на спірні правовідносини.

Помилкове зазначення судом першої інстанції, що ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII не розповсюджується на спірні правовідносини з моменту ухвалення постанови Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 316/265/17 не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки договори банківських вкладів, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», є розірваними з 14 жовтня 2016 року, що встановлено вказаною постановою Запорізького апеляційного суду у справі №316/265/17, а також зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що пеня ним правомірно розрахована в межах строку позовної давності в один рік з моменту звернення з позовом 23.04.2020 року, тобто з 23.04.2019 року по 22.10.2019 року (до моменту припинення поширення дії Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини), - колегія суддів відхиляє, оскільки договори банківського вкладу між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» є розірваними з 14 жовтня 2016 року, і саме з цього часу на правовідносини сторін не поширюються положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 про те, що «з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується» не може бути застосованим до даних правовідносин у цій частині, оскільки у справі, що розглядалась Великою Палатою Верховного Суду № 320/5115/17, обставини справи були іншими, а саме: договори банківського вкладу були розірвані за рішенням суду. Так, у вказаній постанові зазначено, що після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Разом з тим, у постанові від 27.04.2022 року у справі № 321/1260/19 Верховний Суд зазначив: «суди встановили, що 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приват Банк» із вимогою про повернення вкладу за договором № SАМDNWFD700 від 08 грудня 2013 року; за таких обставин суди зробили помилковий висновок про часткове задоволення вимоги про стягнення пені за період з 01 серпня 2018 року по 01 серпня 2019 року, оскільки у зв`язку з розірванням вказаних договорів банківських вкладів за заявою вкладника від 13 листопада 2014 року з 15 листопада 2014 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини; тому в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» належить відмовити.»

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги сторони позивача про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу сторони позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.