К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року місто Київ

справа № 757/23759/19-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/14291/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання:Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Григоренко І.В. від 6 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, голови Служби безпеки України, ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - ОГП), голови Служби безпеки України (далі - СБУ), ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року в засобах масової інформації було опубліковано спільний брифінг Генерального прокурора України ОСОБА_3 , Голови СБУ ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під назвою " ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 ", загальною тривалістю 36 хвилин 44 секунди (ІНФОРМАЦІЯ_3). Під час даного брифінгу було оприлюднено відомості щодо проведеної спецоперації зі звільнення викраденого ОСОБА_2 та відомостей кримінального провадження № 0001106, які викликали суспільний резонанс та стали підставою для обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і перебування у слідчому ізоляторі більше трьох років по сфальсифікованим обставинам справи.

Вказував, що відсутній вирок суду, що набрав законної сили та яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, тому публічні висловлювання відповідачів на брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_4 року є такими, що не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність і ділову репутацію позивача. Такі дії відповідачів порушують принцип презумпції невинуватості в кримінальному процесі. Зазначеними діями відповідачі також завдали позивачу моральної шкоди, яку він оцінює у 1 500 000 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати Офіс Генерального прокурора, Службу безпеки України спростувати відомості, що не відповідають дійсності та порочать його ділову репутацію, опубліковану під час спільного брифінгу Офісу Генерального прокурора та Служби безпеки України ІНФОРМАЦІЯ_4 року, який є у загальному доступі на офіційних сторінках відповідачів 1, 2 та мережі YouTube, на якому Генеральний прокурор ОСОБА_3. та Голова СБУ ОСОБА_4. без рішення суду фактично визнали ОСОБА_1 винним у скоєнні злочину, якого він не вчиняв; зобов`язати Офіс Генерального прокурора, Службу безпеки України вилучити відео брифінгу з публічного доступу з офіційних сторінок відповідачів та мережі YouTube; зобов`язати Офіс Генерального прокурора, Службу безпеки України принести позивачу офіційні вибачення шляхом публікації відповідного оголошення в засобах масової інформації; стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 3 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено факт поширення про нього негативної та недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, позовна вимога про зобов`язання відповідачів публічно вибачитися є неналежним способом захисту, оскільки примусове вибачення, як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено статтями 16, 277 ЦК України.

Оскільки суд дійшов висновку, що поширена відповідачами інформація не є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, то відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що в обвинувальних актах та повідомленні про підозру чітко вказано, що обставини, які були оприлюднені на брифінгу є протилежними обставинам кримінальної справи. Обставин та фактів, які були оприлюднені ІНФОРМАЦІЯ_4 року на брифінгу не було встановлено органами досудового розслідування на жодній стадії кримінального провадження і подій, оприлюднених на брифінгу, взагалі не відбувалося, що свідчить про недостовірність такої інформації. Також у ході судового розслідування було встановлено, що досудове розслідування проводив неуповноважений на те орган.

На думку скаржника, здобута за таких обставин в ході досудового розслідування інформація, що в подальшому оприлюднена на брифінгу, є порушенням його прав та свобод.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у допиті свідка ОСОБА_7 та у перегляді інтерв`ю відповідача ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзивах Офіс Генерального прокурора та Служба безпеки України зазначають, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подав.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник Офісу Генерального прокурора - Тихонова О.М. та представник Служби безпеки України - Дубняк Н.К. у суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року в засобах масової інформації було опубліковано спільний брифінг Генерального прокурора України ОСОБА_3., Голови СБУ ОСОБА_4 та ОСОБА_2. під назвою " ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 " (посилання в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_3).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані Законом України "Про інформацію".

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону України "Про інформацію").

Частиною другою статті 6 Закону України "Про інформацію" встановлено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини (частина друга статті 11 Закону України "Про інформацію").

Частиною першою статті 29 Закону України "Про інформацію" встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

За приписами частини першої статті 294 ЦК України фізична особа має право на ім`я.

Частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною першою статті 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини.

Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах "Бемер проти Німеччини" від 3 жовтня 2002 року, пункти 54, 56; "Нештяк проти Словаччини" від 27 лютого 2007 року, пункти 88 - 89).

Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати у контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania).

Ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Allenet de Ribemont v. Frence від 10 лютого 1995 року, пункт 33, пункт 38, пункт 41).

Згідно із частинами першої, четвертої статті 6 Закону України "Про прокуратуру", органи прокуратури не менш як двічі на рік інформують суспільство про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації; інформація про діяльність прокуратури оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих засобах масової інформації і на офіційних веб-сайтах органів прокуратури.

Конституційна норма про презумпцію невинуватості розміщена у тому блоці статей, які визначають статус (положення) особи у кримінальному судочинстві, тобто презумпція невинуватості - це кримінально-процесуальний термін і ця презумпція може бути спростованою. Що стосується кримінально-правової оцінки дій особи, у цьому випадку позивача, наявність, чи відсутність в його діях складу злочину, то законом це віднесено до компетенції слідчо-прокуроських органів.

Отже, інформація, поширена відповідачем, у силу наведеної конституційної норми не може вплинути на право позивача вважатися невинуватим, поки його вину не буду доведено в установленому законом порядку. Захист честі і гідності у цьому випадку може бути реалізовано шляхом надання іншої точки зору, наприклад шляхом реалізації права на відповідь.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 6 травня 2020 року в справі № 757/25649/17-ц (провадження № 61-30201св18).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року в справі № 646/2173/21 (провадження № 61-3116св23) зазначив, що не підлягає спростуванню інформація, отримана під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, оскільки законом встановлений інший порядок оскарження такої інформації (її дослідження здійснюється під час досудового розслідування у відповідному кримінальному провадженні).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року Генеральним прокурором України ОСОБА_3., Головою СБУ ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час брифінгу поширена недостовірна інформація відносно позивача, а саме звинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення. Такими діями відповідачі порушили особисті немайнові права позивача, а саме право на честь, гідність та ділову репутацію, а також принцип презумпції невинуватості у кримінальному процесі.

Суд першої інстанції, застосувавши вище наведені норми матеріального права, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходив із того, що ОСОБА_9 не доведено протиправності дій відповідачів та відповідно порушення його особистих немайнових прав унаслідок поширення відповідачами спірної інформації на брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Вирішуючи спір, суд обґрунтовано вказав про те, поширена відповідачами інформація не може вплинути на право позивача вважатися невинуватим, поки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

Як вірно наголосив суд в інформації, поширеній відповідачами, про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину не зазначається й не стверджується. Вказана інформація носить узагальнюючий характер з приводу даних, отриманих під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а викладені Генеральним прокурором та Головою СБУ факти не є такими, що дискредитують позивача.

Так, згідно відеозапису брифінгу, розміщеного в мережі Інтернет, Генеральним прокурором України на брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_4 року коментарів, пов'язаних з кримінальним провадженням, підозрюваним у якому є ОСОБА_8 , так і з особою самого ОСОБА_10 не висловлювалося. Голова СБУ на брифінгу розповів про окремі обставини проведення спецоперації щодо звільнення викраденого ОСОБА_2 .

При цьому, під час брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_4 року не оприлюднювалася інформація, яка б давала можливість ідентифікувати ОСОБА_10 , як особу, яка має відношення до подій, яким було присвячено брифінг, зокрема не називалося його прізвище та не демонструвалося його обличчя.

З наведеного слідує, що висвітлені на брифінгу обставини стосувалися проведення певних процесуальних дій у межах кримінального провадження.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що твердження позивача фактично зводяться до безпідставного намагання визнати недостовірними та спростувати фактичні дані і обставини, які встановлено і здобуто у ході досудового розслідування кримінального провадження.

З цього приводу Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 583/3294/16-ц зазначив, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Крім того, у постанові від 3 квітня 2019 року в справі № 757/4403/16-ц за позовом фізичної особи до Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації Верховний Суд погодився з висновками судів попередній інстанцій про те, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом. Встановивши, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, взята з контексту конференцій, та оскільки в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується про винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачем, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при поширенні оспорюваної інформації про позивача посадовими особами Генеральної прокуратури України та Служби безпеки України не порушено принцип презумпції невинуватості.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів протиправності дій відповідачів та, відповідно, порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення Генеральним прокурором та Головою СБУ оспорюваної інформації.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що позовна вимога про зобов`язання Офісу Генерального прокурора та Служби безпеки України публічно вибачитися є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки примусове вибачення у даних правовідносинах не передбачено статтями 16, 277 ЦК України. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року в справі № 757/8834/16-ц.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки остання є похідною від вимоги про спростування недостовірної інформації, в задоволенні якої судом правомірно відмовлено.

З урахуванням установлених у цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права й зроблені судом висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ, яка є сталою та сформованою, застосовані правові позиції є релевантними до спірних правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки по суті вирішення спору й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом відмовлено у допиті свідка ОСОБА_7 та у перегляді інтерв`ю відповідача ОСОБА_2 не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки відповідних клопотань позивача матеріали справи не містять та відповідно такі клопотання не розглядалися судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та по суті зводяться до оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчих, прокурора, а також стосуються питання допустимості доказів, отриманих в межах кримінального провадження відносно позивача.

Європейський суд з прав людини указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 6 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: