КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6364/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 381/4608/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Соловей Г.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановив:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання двох доньок - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтування позову зазначила, що 02 серпня 2008 року між сторонами був укладений шлюб. За час шлюбу в них народилося троє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подружні відносини між сторонами припинені, спільного господарства не ведуть, проживають окремо з огляду на відмінність в характерах, відсутність взаємопорозуміння і довіри, постійні конфлікти та неузгодженості.

Стверджувала, що станом на день пред`явлення позову разом з нею проживають ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ; а ОСОБА_6 проживав разом з відповідачем.

Відповідач не бере участі в житті доньок, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання двох доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення суду допущено до негайного виконання в частині платежів за один місяць.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 968,96 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду незаконне і необґрунтоване, оскільки ухвалене з порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам.

Стверджує, що доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані і проживають за кордоном за однією адресою з відповідачем, а саме, АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію колективного перепису населення. Таким чином, діти перебувають також на утриманні відповідача.

Також вказує на те, що представником відповідача було подано до суду заяву про перенесення судового засідання, обґрунтовану тим, що він був позбавлений можливості сформувати правову позицію у справі та підготувати відзив на позовну заяву, а тому потребував достатнього часу для підготовки до судового розгляду справи по суті. Проте матеріали справи він отримав у підсистемі «Електронний суд» лише 27 листопада 2024 року, що обмежило його в часі для формування правової позиції та підготовки відзиву на позовну заяву.

Зазначає, що суд першої інстанції незаконно стягнув з відповідача на користь держави судовий збір, оскільки він є особою з інвалідністю І групи, що є підставою для звільнення від сплати судового збору у всіх судових інстанціях.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки її зміст суперечить нормам матеріального та процесуального права, тому заявлені в апеляційній скарзі вимоги не можуть бути задоволені.

Звертає увагу апеляційного суду, що скаргу подано неуповноваженою особою і до неналежного суду, оскільки її адресовано до апеляційного суду Київської області за адресою: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, якого не існує, а також, що її не було подано через суд першої інстанції відповідно до статті 357 ЦПК України.

Крім цього, матеріали справи не містять доказів наявності у представника відповідача повноважень на представництво інтересів відповідача при розгляді цієї справи в суді апеляційної інстанції, оскільки відповідно до ордеру, виданого на підтвердження наявності у нього повноважень, представник відповідача уповноважений на представництво інтересів відповідача в апеляційному суді Київської області, а не в Київському апеляційному суді.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вони сім`єю проживають в одному будинку, що нібито підтверджує, що у нього на утриманні знаходяться усі діти, спростовуються заявою самого ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Так, 04.03.2025 року ОСОБА_1 подав до Фастівського міськрайонного суду Київської області заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В своїй заяві він вказує те, що ОСОБА_6 постійно проживає разом з батьком, ОСОБА_1 , за однією адресою за кордоном: АДРЕСА_1 . Всі фінансові витрати щодо утримання та виховання наразі покладені на заявника ОСОБА_1 . Боржник ОСОБА_3 не приймає жодної участі у вихованні їх сина ОСОБА_9 , а саме фінансової допомоги від матері дитина не отримує.

Таким чином , вказаною заявою ОСОБА_1 чітко зазначає, що він проживає та піклується лише за одну дитину - за сина, а за доньок він взагалі не хвилюється, тому що вони знаходяться на повному забезпечені у матері.

В судове засідання відповідач та його представник не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, що не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що як зазначає позивач, доньки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проживають з нею та перебувають на її утриманні. У свою чергу, вказаний факт відповідачем не спростований.

Законом визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідач має працездатний вік, відомостей про наявність тяжких захворювань або інших вад здоров`я суду не надано, а також не повідомлено будь-які інші обставини, що свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу.

В частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 968,96 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено від сплати судового збору за пред`явлення позову, у зв`язку з чим на підставі частини шостої статті 141 ЦПК України судовий збір підлягав стягненню на користь держави з відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів, проте з висновками в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору - не погоджується.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2008 року сторони зареєстрували шлюб у виконкомі Ковалівської сільської ради Васильківського району Київської області, про що було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження Згурівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, виданим повторно 13 лютого 2019 року серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 у сторін народилася донька ОСОБА_5 , про що Згурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було повторно видано свідоцтво про народження від 13 лютого 2019 року серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 у сторін народилася донька ОСОБА_4 , про що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 06 лютого 2019 року серії НОМЕР_4 .

Як вбачається з копії паспорту громадянина України - позивача ОСОБА_3 , місце її проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії паспорту громадянина України - відповідача ОСОБА_1 , місце його проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Застосувавши вищенаведені норми матеріального права, встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох доньок у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що проживання дітей за однією адресою з відповідачем виключає підстави для присудження до стягнення аліментів з відповідача на користь позивача.

На підтвердження наведених доводів представник відповідача додав до апеляційної скарги завірену ним копію документа з найменуванням «Свідоцтво про реєстрацію колективного перепису населення», згідно з яким станом на 25 червня 2020 року разом зі сторонами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів 26 вересня 2024 року, тоді як надані стороною відповідача відомості про реєстрацію місця проживання сторін та їх дітей свідчать про те, що вони зареєстровані за вказаною адресою 25 червня 2020 року.

Таким чином, наданий представником відповідача документ з найменуванням «Свідоцтво про реєстрацію колективного перепису населення», згідно з яким діти сторін були зареєстровані в одному житлі зі сторонами з 25 червня 2020 року, є неналежним доказом, оскільки жодним чином не підтверджує факту утримання дітей відповідачем.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції достатнього часу для підготовки процесуально-правової позиції у справі, з огляду на те, що доступ до справи в підсистемі «Електронний суд» був наданий представнику відповідача лише 27 листопада 2024 року, оскільки з матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою відповідального працівника Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року, копію позовної заяви ОСОБА_3 з доданими до неї документами було надіслано представнику відповідача ОСОБА_2 в його електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету 28.10.2024 року о 15:05:30 ( а.с. 46).

Разом з тим, будучи належним чином та вчасно обізнаними про розгляд справи про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , зі змістом позовної заяви та доданих документів, відповідачем та його представником не було надано до суду відзиву на позовну заяву, не висловлено заперечень щодо місця проживання дітей та фактичного їх утримання матір`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2024 року, призначено справу до розгляду в судове засідання на 11 листопада 2024 року.

Проте, згідно з довідкою секретаря судового засідання, 11 листопада 2024 року учасники справи в судове засідання не з`явились, через електронну пошту від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи

Згідно з довідкою секретаря судового засідання, 17 грудня 2024 року, в якому було ухвалене оскаржуване рішення, учасники справи в судове засідання не з`явились.

Враховуючи, що копія позовної заяви з доданими документами були доставлені до електронного кабінету представника відповідача 28 жовтня 2024 року, ухвалою про відкриття провадження відповідачу було надано п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву з дня отримання копії позовної заяви, а оскаржуване рішення ухвалено судом 17 грудня 2024 року , у сторони відповідача було достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву та надання необхідних доказів, навіть якщо враховувати твердження представника про надання йому доступу до підсистеми «Електронний суд» 27 листопада 2024 року.

Таким чином, ні наявними у матеріалах справи доказами, ні доданою до апеляційної скарги інформацією про реєстрацію місця проживання дітей, відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебувають на утриманні позивача ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відповідач як батько зобов`язаний до сплати аліментів на користь позивача на утримання двох дітей. Доказів тих обставин, що відповідач належним чином приймає участь в утриманні дітей, ним не надано.

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 521/5667/21 вказано, що «за загальним правилом, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтями 182, 183 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.»

Відповідно до ч. 1 ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/3 частки від заробітку ( доходу) відповідача, оскільки відповідачем та його представником, який завчасно був обізнаний про розгляд справи судом та призначене судове засідання, не було надано до суду доказів, які б спростовували обставину щодо перебування двох дітей на утриманні матері, наявність інших обставин, визначених ст. 182 СК України, які б впливали на визначення розміру частки від доходу (заробітку), що підлягає стягненню, або наявність обставин, визначених ч. 1 ст. 188 СК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що копію посвідчення особи з інвалідністю з дитинства 1 групи - ОСОБА_1 представником відповідача було надано лише на підтвердження підстав звільнення від сплати судового збору до суду апеляційної інстанції, тоді як про вказану обставину відповідач та його представник суду першої інстанції не повідомляли, жодних доказів щодо стану здоров`я відповідача не надавали.

Колегія суддів відхиляє також заперечення представника позивача про те, що апеляційну скаргу було подано до неналежного суду (апеляційного суду Київської області) та неуповноваженою особою через відсутність у матеріалах справи доказів, що підтверджують повноваження представника відповідача, а тому були відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача подав апеляційну скаргу до Апеляційного суду Київської області, голова ліквідаційної комісії якого передав матеріали апеляційної скарги до Київського апеляційного суду. До апеляційної скарги було додано ордер, відповідно до якого представник відповідача уповноважений був здійснювати представництво відповідача в апеляційному суді Київської області.

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Колегія суддів зауважує, що метою процесуального рішення про залишення апеляційної скарги без руху в контексті принципу забезпечення права на апеляційний перегляд судового рішення є надання можливості, без порушення цілісності права на судовий захист, що включає також право на апеляційне оскарження судового рішення, усунути апелянту такі недоліки, які можуть унеможливити розгляд та вирішення справи по суті.

Так, ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2025 року апеляційну скаргу відповідача, яка була подана його представником, залишено без руху та запропоновано в десятиденний строк з моменту її отримання усунути недоліки: до апеляційної скарги не було додано документ, що підтверджує повноваження представника, не надано документів, що підтверджують сплату судового збору і не конкретизовано судове рішення, що оскаржується в апеляційному порядку.

02 травня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача, згідно з якою недоліки були усунені повністю, в тому числі апеляційну скаргу було викладено в новій редакції, в якій було правильно зазначено найменування суду апеляційної інстанції «Київський апеляційний суд», а також було надано ордер на представництво інтересів відповідача в Київському апеляційному суді.

Таким чином, наведені представником позивача доводи є необґрунтованими.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу на підставі доказів, поданих учасниками справи, повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінив згідно з вимогами процесуального закону, та врахував рівність обов`язку обох батьків щодо участі в утриманні дітей, які мають потребу у матеріальному забезпеченні, до настання повноліття.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду щодо вирішення спору про стягнення аліментів - залишити без змін.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги в частині незаконності рішення місцевого суду про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 968,96 грн., є обґрунтованими, враховуючи наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач є особою з інвалідністю І групи, що підтверджується посвідченням від 24 квітня 2024 року серії НОМЕР_5 .

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 968,96 грн. не відповідає зазначеним нормам матеріального права та порушує норми процесуального права, адже відповідач є особою з інвалідністю, якій законом гарантовано пільги щодо сплати судового збору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 є частково обґрунтованою, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2024 року - скасувати в частині стягнення зі ОСОБА_1 судового збору на користь держави.

В іншій частині рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.