Головуючий у суді першої інстанції Є. В. Діденко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

08 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей -

Колект»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Лагодіним Денисом Сергійовичем , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Є. В. Діденка в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

14.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійним правочин про прощення (анулювання) боргу ОСОБА_1 , який виник перед ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19.08.2007, який оформлений у письмовій формі шляхом направлення ТОВ «Кей-Колект» на адресу ОСОБА_1 повідомлення про анулювання боргу вих. № 735112/КК-may_113 від 11.05.2016 року.

Позов обґрунтований тим, що 19.10.2007 року позивач на підставі договору купівлі-продажу набув у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартість 782 850 гривень. Грошові кошти на придбання квартири були отримані ним в кредит на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19.08.2007 укладеного з АКІБ «УКРСИББАНК», сума кредиту 149 650 доларів США, в еквіваленті складала 755732,50 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитом позивач за Договором іпотеки № 65577 від 19.10.2007 року, передав в іпотеку банку вказану квартиру. У зв`язку з неможливість внесення чергових платежів у позивача виникла заборгованість перед банком. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.06.2010 року з ОСОБА_1 стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 187 530,53 доларів США, в еквіваленті 1 486 179,51 грн. 13.02.2012 року між банком і ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 2 та Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з якими до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором і договором іпотеки. У процесі переговорів з відповідачем було досягнуто домовленість про передачу права власності на квартиру. 03.12.2015 року рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. на підставі Договору іпотеки № 65577 було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект». 05.02.2016 ТОВ «Кей-Колект» направило позивачу повідомлення про анулювання боргу, яким повідомило, що з метою виконання вимог п.п. д) п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 та 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, повідомлено про прийняття 12.03.2015 року рішення про анулювання його заборгованості в розмірі 214 100,26 доларів США. Надалі 11.05.2016 року ТОВ «Кей-Колект» направило на адресу Позивача додаткове повідомлення про анулювання (прощення) боргу у зв`язку із реалізацією права на нерухоме майно, яким було забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором на підставі статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку», що відбулось 03.12.2015, підтвердженням чого є Витяг з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У цьому ж додатковому повідомлення було вказано, що анульована заборгованість є доходом позивача відповідно до п.п. 164.2.17 ст. 164 ПК України, як додаткове благо та позивачу необхідно самостійно відобразити зазначену суму у річній податковій декларації та сплатити податки. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.11.2018 року визнано протиправною та скасовано реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект». 20.12.2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві ДФС України було складено Акт за результатами перевірки ОСОБА_1 ,у якому податковий орган встановив отримання позивачем додаткового блага внаслідок прощення боргу в сумі 5 062 978,82 грн., та повинен сплатити податок на доходи фізичних осіб в сумі 638 619,38 грн. та військовий збір 47 942,13 грн. На підставі вказаного Акту були складені податкові повідомлення-рішення від 23.01.2019.

Позивач стверджує, що правочин із прощення боргу має бути визнаний недійним, оскільки він передбачав анулювання боргу у зв`язку з набуттям відповідачем права власності на квартиру, що було в подальшому скасовано. 11.08.2022 року між позивачем і відповідачем укладено Договір № 11/08/21/735112 про припинення зобов`язання переданням відступного. Згідно з його умовами, для припинення зобов`язання позивач зобов`язався передати Відповідачу суму еквівалентом 25 000,00 доларів США (668 892,50 грн.). 02.11.2021 позивач передав представнику відповідача суму 246 000 грн., відповідно до розписки. 12.11.2021 Позивач перерахував на рахунок Відповідача суму 657 250,00 грн. Відповідач видав позивачу довідку про припинення зобов`язання у зв`язку з укладенням Договору № 11/08/21/735112 про припинення зобов`язання переданням відступного. Тому, позивач вказує, що фактично зобов`язання між сторонами були припинені у листопаді 2021 р., а не у 2016 році. Правочин про прощення боргу не створив жодних правових наслідків, він має ознаки недійсності, оскільки право власності відповідача на квартиру було за рішенням суду скасовано, такий правочин необґрунтовано став підставою для виникнення податкових зобов`язань.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника Лагодіна Д.С. звернувся з апеляційною скаргою, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що 03.12.2015 рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. на підставі Договору іпотеки № 65577 було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект».

Зауважує, що лише після проведення державної реєстрації кредитор ТОВ «Кей-Колект» 11.05.2016 направив на адресу позивача повідомлення про анулювання боргу №735112/КК-тау_113 в порядку п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 та 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що прощення боргу у даному випадку не є безумовним, а навпаки є похідною дією, яка була здійснений вже після фактичного припинення основного забезпеченого зобов`язання шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Це свідчить про умовний характер такого прощення, оскільки воно настало не само по собі, а після досягнення кредитором майнової компенсації через реалізацію предмета іпотеки.

Також, на думку апелянта, неправомірним є посилання суду першої інстанції на рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 640/17397/19, яке набрало законної сили, оскільки за усталеною судовою практикою правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є преюдицією.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо дійсності одностороннього правочину прощення боргу.

Відповідач ТОВ «Кей-Колект», третя особа Головне управління Державної податкової служби у м. Києві, правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Лагодін Д.С. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав.

У судовому засіданні представник Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - Бондаренко О.І. протизадовлення апеляційної скарги позивача заперечила, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року просила залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» у судове засідання суду апеляційної інстанції повторно не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань від позивача та відповідача на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 , відповідач ТОВ «Кей-Колект» повідомлялись про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Лагодіна Д.С., представника третьої особи Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - Бондаренко О.І., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, згідно ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права та припинення дії, яка порушує право.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно положень ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3 ст.89 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 19.10.2007 року між позивачем і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 149 650 доларів США, що в еквіваленті складало 755732,50 грн.

19.10.2007 року позивач за рахунок кредитних коштів на підставі договору купівлі-продажу набув у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартість 782 850 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивач за договором іпотеки № 65577 від 19.10.2007 року, передав в іпотеку банку вказану квартиру.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.06.2010 року з позивача стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 187 530,53 доларів США, що в еквіваленті складало 1 486 179,51 грн.

13.02.2012 року між банком і ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 2 та Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з якими до відповідача перейшло право вимоги до позивача за кредитним договором і договором іпотеки.

03.12.2015 року рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. на підставі Договору іпотеки № 65577 було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку з переходом до ТОВ «Кей-Колект» права власності на іпотечну квартиру в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Товариством за кредитним договором, 11.05.2016 року ТОВ «Кей-Колект» направило на адресу позивача повідомлення про анулювання боргу № 735112/КК-may_113 в порядку п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 та 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, у якому відповідач зазначив, що в уточнення раніше направленого повідомлення про анулювання боргу вих. И_5066-735112 від 05.02.2016 р., станом на 12.03.2015 року заборгованість позивача складала 214100,26 доларів США, в еквіваленті 5062978,82 грн. Рішення про анулювання боргу прийнято 12.03.2015 р. у зв`язку з реалізацією ТОВ «Кей-Колект» права на нерухоме майно, яким було забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідач зазначив, що відповідно до п.п.164.217 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України анульована сума заборгованості є доходом Позивача, отриманим як додаткове благо, та йому необхідно самостійно відобразити зазначену суму у річній податковій декларації та сплатити податок на доходи фізичних осіб і військовий збір.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.11.2018 року у справі № 756/14786/16-ц визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. від 03.12.2015 про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, після набрання законної сили таким рішенням суду, право власності на зазначену квартиру повернулось до ОСОБА_1 , і його кредитні зобов`язання перед ТОВ «Кей-Колект» залишались невиконаними. Відповідно, будь - якого прощення Товариством «Кей-Колект» боргу ОСОБА_1 не відбулось, оскільки кредитні зобов`язання перед ТОВ «Кей-Колект» у ОСОБА_1 залишались.

20.12.2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві ДФС України було складено Акт за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 , у якому податковий орган встановив отримання позивачем додаткового блага внаслідок прощення боргу в сумі 5 062 978,82 грн., та виникнення обов`язку сплатити податок на доходи фізичних осіб в сумі 638 619,38 грн. та військовий збір 47 942,13 грн.

На підставі вказаного Акту були складені Податкові повідомлення-рішення від 23.01.2019 р. Але, станом як на 2018 рік так і на 2019 рік кредитні зобов`язання ОСОБА_1 перед ТОВ «Кей-Колект» залишались та прощення боргу у будь - якому розмірі не відбувалось.

02.11.2021 між сторонамибуло укладено нотаріально посвідчений Договір про припинення зобов`язання переданням відступного. Згідно з його умовами, сторони домовились про припинення зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 19.10.2007 р. та Договором іпотеки № 67577 від 19.10.2007 р. Натомість, позивач зобов`язався сплатити на користь відповідача грошові кошти в сумі 25000 доларів США, за еквівалентом 657 250 грн.

02.11.2021 позивач передав представнику відповідача суму 246 000,00 грн., відповідно до розписки.

12.11.2021 позивач перерахував на рахунок відповідача суму 657 250,00 грн., що підтверджено квитанцією.

Відповідач видав позивачу довідку про припинення зобов`язання від 02.11.2021 у зв`язку з укладенням Договору про припинення зобов`язання переданням відступного, та зазначив про відсутність претензій до позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що в момент вчинення такого правочину, відповідач не мав справжніх намірів на припинення зобов`язань позивача, та/або мав інші приховані наміри при анулюванні боргу. За висновками суду укладення між сторонами Договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 02.11.2021 не свідчить про фіктивність прощення боргу у момент його вчинення, а лише підтверджує, що у сторін змінились обставини, зокрема, внаслідок скасування права власності відповідача на предмет іпотеки, і юридичні наслідки прощення боргу у виді припинення зобов`язання, не настали.

Однак з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, та зазначає наступне.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 ЦК України «Припинення зобов`язання».

Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Аналіз статті 605 ЦК свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу.

На думку колегії суддів прощення боргу є безумовним одностороннім правочином.

Водночас, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина 1 та 2 статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі №723/405/17).

На думку колегії суддів, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що 03.12.2015 рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. на підставі Договору іпотеки № 65577 було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей- Колект». Тобто, фактично у позасудовому порядку Товариством було звернуто стягнення заборгованості ОСОБА_1 перед Товариством на предмет іпотеки шляхом оформлення за собою права власності на предмет іпотеки. За таких обставин, відповідно до вимог закону зобов'язання ОСОБА_1 перед Товариством важались припиненими, оскільки Товариство отримало право власності на квартиру, яка була іпотечним майном. За таких обставин, не відбулось прощення Товариством будь - якого боргу ОСОБА_1 , оскільки зверненням стягнення на предмет іпотеки, у спосіб оформлення за собою права власності на квартиру, кредитні зобов'язання ОСОБА_1 припинились. Після стягнення з нього за рішенням суду заборгованості за кредитним договором у розмірі 187 530,53 дол США, кредитором було вирішено питання про заборгованість позичальника, вказана сума заборгованості після цього не могла бути зміненою іншим кредитором (правонаступником первісного кредитора), вона не могла складати 214 100,26 дол США, тому прощення боргу Товариством не відбувалось.

Фактично, лише після проведення державної реєстрації кредитор ТОВ «Кей-Колект» 11.05.2016 направив на адресу Позивача Повідомлення про анулювання боргу №735112/КК-тау_113 в порядку п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 та 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Це також і підтверджено самим кредитором у Повідомленні про анулювання боргу №735112/КК-тау_113 від 11.05.2016, а саме, кредитором вказано, що рішення було прийняте у зв`язку з реалізацією ТОВ «Кей-Колект» права на нерухоме майно, яким було забезпечено виконання зазначеного вище кредитного договору, на підставі ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», яке відбулося 03.12.2015.

Таким чином, прощення боргу у даному випадку не є безумовним, а навпаки є похідною дією, яка була здійснений вже після фактичного припинення основного забезпеченого зобов`язання шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Це свідчить про умовний характер такого прощення, оскільки воно (на думку Товариства) настало не само по собі, а після досягнення кредитором майнової компенсації через реалізацію предмета іпотеки.

Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що укладення сторонами Договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 02.11.2021 не свідчить про фіктивність прощення боргу у момент його вчинення, є юридично необґрунтованим, оскільки суперечить суті одностороннього правочину як такого. Фактично не відбувалось прощення боргу.

Правоприпиняючий юридичний факт у формі правочину про прощення боргу є одностороннім, тобто кредитор після укладення такого договору набуває обов`язку простити борг, а боржник - право погодитися з прощенням боргу та не виконувати зобов`язання.

Саме наявність такого наміру є визначальним критерієм для визнання правочину реальним та дійсним. Однак, якщо кредитор після прощення боргу і припинення усіх кредитних зобов`язань ОСОБА_1 укладає з ним Договір про припинення зобов`язання іншим способом (відступним), це свідчить про те, що прощення боргу не відбулося на момент укладення Товариством такого одностороннього правочину.

Отже, такий односторонній правочин у вигляді прощення боргу мав недійсний характер і не створював передбачених ним юридичних наслідків.

Крім того, юридичні наслідки одностороннього правочину мають наставати негайно, а не в майбутньому або залежно від обставин, оскільки відповідно до загальних засад цивільного права, юридичні наслідки правочину, якщо інше не передбачено його змістом, настають у момент його вчинення.

Подальші дії кредитора щодо укладення сторонами Договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 02.11.2021 є підтвердженням початкової відсутності волі на прощення боргу.

Формально правочин прощення боргу було вчинено кредитором після набуття права власності на предмет іпотеки, однак після того, як рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.11.2018 року у справі №756/14786/16-ц визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. від 03.12.2015 про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру (предмет іпотеки), сторони уклали договір про припинення зобов`язання переданням відступного від 02.11.2021.

Цей факт є прямим свідченням того, що зобов`язання насправді не було припинене у результаті попереднього прощення Товариством боргу.

Якщо б односторонній правочин прощення боргу був реальним, то він би повністю припинив зобов`язання ОСОБА_1 , і укладення подальшого договору не було б потрібним і юридично допустимим.

При цьому, суд першої інстанції кваліфікував скасування реєстрації права власності Товариства на квартиру як «зміну обставин», що призвели до подальшого укладення договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 02.11.2021, однак такий висновок є некоректним та необґрунтованим з правової точки зору.

Скасування реєстрації права власності як подія не відповідає критеріям істотної зміни обставин, передбаченим статтею 652 Цивільного кодексу України. Зміна обставин як юридична категорія застосовується виключно для перегляду чи розірвання договорів за наявності істотної, непередбачуваної зміни, що порушує баланс зобов`язань.

У даному випадку скасування реєстрації права власності Товариства на квартиру є окремим юридичним фактом, який не змінює правову оцінку раніше вчиненого одностороннього правочину про прощення боргу, оскільки прощення боргу фактично не відбулось. Подальше укладення договору про припинення зобов`язання переданням відступного від 02.11.2021 підтверджує відсутність факту прощення боргу.

Варто наголосити, що наслідки дійсного одностороннього правочину мають наставати безумовно, а не залежати від подальших обставин або поведінки сторін. Якщо після формального прощення боргу сторони укладають новий договір про припинення зобов`язання, то це спростовує факт припинення зобов`язання у минулому та підтверджує, що первинний правочин був лише формальним, а відповідно, недійсним.

За таких обставин суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким задовольняє позов ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником Лагодіним Денисом Сергійовичем , задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект», третя особа: Головне управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання правочину недійсним задовольнити.

Визнати недійсним правочин про прощення (анулювання) боргу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який виник перед ТОВ «Кей-Колект», , на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19.08.2007 року, та який був оформлений у письмовій формі шляхом направлення ТОВ «Кей-Колект» на адресу ОСОБА_1 Повідомлення про анулювання боргу від 05.02.2016 за вих. № И_5066_735112 та додаткового Повідомлення про анулювання боргу за вих. № 735112/КК-may_113 від 11.05.2016 року.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 січня 2026 року.

Судді Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна