головуючий у суді І інстанції Фролова І.В.
провадження № 22-ц/824/9209/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Київського національного університету імені Тараса Шевченкана рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації витрати частини доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (надалі по тексту - відповідач, Університет) про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації витрати частини доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що рішенням Верховного Суду від 19 травня 2020 року (у справі № 9901/226/19) ОСОБА_1 було поновлено на посаді Президента Національної академії державного управління при Президентові України з 06 квітня 2019 року.

Наказом Міністерства освіти і науки України №508-к від 24 грудня 2021 року в порядку виконання вказаного вище судового рішення, позивача було поновлено на посаді Президента Національної академії державного управління при Президентові України.

Наказом Міністерства освіти і науки України №316 від 16 березня 2021 року «Про реорганізацію закладів освіти» НАДУ було приєднано до Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка.

Вважав, що з дати поновлення на посаді позивача, відповідач порушував законодавства про працю і безпідставно не виплачував заробітну плату, у зв`язку з чим позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточненої позовної заяви ОСОБА_1 просив суд стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на його користь 1 435 517 грн 66 коп., що складається з:

заробітної плати за весь період затримки з дати поновлення 24 грудня 2021 року по дату звільнення 04 січня 2023 року у розмірі 674 189 грн 98 коп. із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 2 563 грн 46 коп.;

грошової компенсації втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати за період з 24 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року у розмірі 165 188 грн 71 коп.;

грошової компенсації за невикористану відпустку станом на 24 грудня 2021 року у розмірі 369 300 грн;

середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період із 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 157 041 грн 06 коп.;

грошової компенсації втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середньої зарплати за період з 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 69 797 грн 91 коп.

Також позивач просив стягнути спричинену йому неправомірними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Київського національного університету імені Тараса Шевченка:

середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 157 041 грн 06 коп.;

грошову компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середньої заробітної плати у період з 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 69 797 грн 91 коп.;

заробітну плату за період затримки з дати поновлення ОСОБА_1 на посаді, а саме з 24 грудня 2021 року по дату звільнення - 04 січня 2023 року у розмірі 427 152 грн;

грошову компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати у період з 24 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року у розмірі 113 636 грн 29 коп.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості зазначених вимог позивача. Розрахунок середньої заробітної плати позивача здійснений з урахуванням відомостей, що вже були встановлені рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року у справі № 761/36033/20.

Підстав для стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 369 300 грн немає, оскільки така вимога стосується періоду, який охоплювався позовною заявою у рамках розгляду справи № 761/36033/20, у якій ухвалено рішення про стягнення усіх належних позивачу виплат.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у який просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог грошової компенсації за невикористану відпустку станом на 24 грудня 2021 року у розмірі 369 000 грн помилково вважав, що така вимога була предметом розгляду Шевченківського районного суду міста Києва у рішенні цього суду від 06 серпня 2021 року, адже предметом розгляду тієї справи були дві позовні вимоги: виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Питання щодо компенсації за невикористану відпустку предметом розгляду цієї справи не було. При цьому зауважив, що позовні вимоги у частині стягнення грошової компенсації охоплюють період після набрання законної сили судового рішення.

Також вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідачем у суді були визнані позовні вимоги у заявленому розмірі стосовно грошової компенсації.

При стягненні за період затримки з дати поновлення ОСОБА_1 , а саме з 24 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року суд безпідставно в основу розрахунку поклав середньоденну заробітну плати у розмірі 1 618 грн, який був встановлений рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року, а не визначений розмір висновком судового експерта, наданого позивачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київський національний університет імені Тараса Шевченка просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року в частині задоволення позовних вимог, здійснити розподіл судових витрат.

Зазначає, що ухвалою Верховного суду від 11 серпня 2021 року, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №9901/226/19 було замінено роботодавця на Міністерство освіти України, як засновника Національної академії так і Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Вважає, що саме Міністерство освіти України, відповідно до статті 21 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» є роботодавцем позивача і несе обов`язок здійснювати оплату праці останнього, утім суд першої інстанції, при винесенні оскаржуваного рішення, не взяв до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду щодо зміни роботодавця ОСОБА_1 з Президента України на Міністерство освіти України.

Також зауважує, що судом першої інстанції не було з`ясовано причину пропуску позивачем строку на звернення з позовом до суду, позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення позивач не заявляв, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог; вважає, що позивачем не було наданого жодного доказу про свою присутність на роботі чи про результати її виконання, судом було проігноровано той факт, що позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів оплачується судовим збором, однак позивач його не оплатив, а тому така вимога не могла розглядатисясудом.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у частині стягнення грошової компенсації втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середньої заробітної плати у період з 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 69 797 грн скасовано та відмовлено в задоволенні позову в цій частині. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що задовольняючи цю позовну вимогу, суд першої інстанції не врахував, що вимога про стягнення з відповідача компенсації, яка пов`язана з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є безпідставною, адже стосується не раніше нарахованих і вчасно невиплачених доходів, а виплати разового характеру. Висновки суду першої інстанції в іншій частині вимог, апеляційний суд вважав законними та обґрунтованими.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2024 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновок апеляційної інстанції про те, що Київський національний університет імені Тараса Шевченка як правонаступник Національної академії державного управління при Президентові України є належним відповідачем у справі - є передчасним. Відповідно для встановлення належності відповідача у цій справі необхідно визначити орган, який був уповноважений здійснювати виплату заробітної плати позивачу на час його незаконного звільнення (05 квітня 2019 року), та після цього з`ясувати до якої саме установи чи органу такі повноваження перейшли. Проте суд апеляційної інстанції зазначені обставини не з`ясував, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про те, що Київський національний університет імені Тараса Шевченка є належним відповідачем у справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, встановила таке.

Указом Президента України від 30 травня 1995 року № 398 була утворена Українська Академія державного управління при Президентові України.

Указом Президента України від 21 вересня 2001 року № 850/2001 затверджено Положення про Українську Академію державного управління при Президентові України.

Указом Президента України від 21 серпня 2003 року № 869 Українській Академії державного управління при Президентові України було надано статус національної з наступним перейменуванням у Національну академію державного управління при Президентові України.

Згідно з пунктом 1 вказаного Положення визначено, що Національна академія державного управління при Президентові України (надалі - Національна академія) є головним державним вищим навчальним закладом у загальнонаціональній системі підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації державних службовців, посадових осіб органів місцевого самоврядування, підзвітним Президентові України. Національна академія здійснює освітню діяльність за IV рівнем акредитації вищих навчальних закладів в галузі освіти «Державне управління» та іншими професійно орієнтованими на державну службу та службу в органах місцевого самоврядування спеціальностями.

Відповідно до частини 1 пункту 10 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII від 01 липня 2014 року (надалі - Закон № 1556-VII станом на день виникнення спірних правовідносин ) засновник закладу вищої освіти - органи державної влади від імені держави, відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або юридична особа, рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад вищої освіти. Права засновника, передбачені цим Законом, набуваються також на підставах, передбачених цивільним законодавством.

Повноваження засновника (засновників) щодо управління закладом вищої освіти визначаються цим та іншими законами України, а також статутом закладу вищої освіти (частина 1 статті 15 Закону № 1556-VII).

Засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 1556-VII:

1) затверджує статут закладу вищої освіти та за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти вносить до нього зміни або затверджує нову редакцію;

2) укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом;

3) за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту;

4) здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю закладу вищої освіти;

5) здійснює контроль за дотриманням статуту закладу вищої освіти;

6) здійснює інші повноваження, передбачені законом і статутом закладу вищої освіти.

За приписами пункту 10 згаданого Положення передбачено, що керівника Національної академії державного управління при Президентові України призначає на посаду та звільняє з посади Президент України.

Президент України Указом від 31 серпня 2016 року № 375/2016 призначив ОСОБА_1 президентом Національної академії.

Позивач приступив до виконання обов`язків президента Національної академії на підставі наказу Національної академії від 01 вересня 2016 року №460-ос.

Відповідно до частин 1,3 статті 34 Закону № 1556-VII керівник закладу вищої освіти (ректор, президент, начальник, директор тощо) здійснює безпосереднє управління діяльністю закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень, в тому числі:

1) організовує діяльність закладу вищої освіти;

2) вирішує питання фінансово-господарської діяльності закладу вищої освіти, затверджує його структуру і штатний розпис;

5) є розпорядником майна і коштів;

6) забезпечує виконання фінансового плану (кошторису), укладає договори;

13) контролює дотримання всіма підрозділами штатно-фінансової дисципліни;

05 квітня 2019 року Президент України видав Указ №105/2019, яким звільнив ОСОБА_1 з посади президента Національної академії згідно з поданою ним заявою.

Отже, у період 31 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 , як керівник закладу вищої освіти (Президент Національної академії) перебував у трудових відносинах з Національною академією (засновник - Президент України) та в межах наданих йому повноважень як розпорядник коштів академії вирішував питання фінансово-господарської діяльності академії, яка в свою чергу здійснювала нарахування та виплату йому як керівнику заробітної плати весь період трудових відносин та на час його звільнення (05 квітня 2019 року).

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, третя особа - Національна академія державного управління при Президентові України:

про визнання протиправним та нечинним повністю Указ Президента України від 05 квітня 2019 року № 105/2019 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади президента Національної академії державного управління при Президентові України»;

про поновлення його на посаді президента Національної академії з 06 квітня 2019 року та просить допустити в цій частині негайне виконання.

Рішенням Верховного Суду від 19 травня 2020 року визнано протиправним та скасовано Указ Президента України від 05 квітня 2019 року № 105/2019 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади президента Національної академії державного управління при Президентові України», поновлено ОСОБА_1 на посаді президента Національної академії державного управління при Президентові України з 06 квітня 2019 року.

Верховний Суд, задовольняючи позов у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, виходив з того, що згідно з пунктом 10 Положення про Національну академію державного управління при Президентові України, затвердженого Указом Президента України «Питання Національної академії державного управління при Президентові України» від 21 вересня 2001 року № 850/2001, керівника Національної академії призначає на посаду та звільняє з посади Президент України.

Рішення Верховного суду від 19 травня 2020 року у справі № 9901/226/19 набрало законної сили.

Колегія апеляційного суду враховує, що у разі поновлення незаконно звільненого працівника за рішенням суду трудовий договір відновлюється з моменту незаконного звільнення. Отже, трудовий договір незаконно звільненого ОСОБА_1 з Національною академією був відновлений рішенням Верховного Суду з 06 квітня 2019 року.

16 липня 2020 року Верховний Суд видав виконавчий лист щодо виконання рішення від 19 травня 2020 року у справі № 9901/226/19.

29 березня 2021 року на адресу Верховного Суду надійшло подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - Відділ примусового виконання рішень) Рубель І.В. про заміну сторони виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 9901/226/19 - боржника з Президента України на Міністерство освіти і науки України (надалі - МОН, Міністерство).

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 26 квітня 2021 року у справі № 9901/226/19 подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Рубель І.В. про заміну сторони виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа задовольнив.

Замінив сторону виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 9901/226/19, виданого 16 листопада 2020 року Верховним Судом, - боржника з Президента України на МОН.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 9901/226/19 скасовано ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про заміну сторони виконавчого провадження, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 серпня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №9901/226/19, задоволено подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Рубель І.В. про заміну сторони виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення суду у справі № 9901/226/19 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, третя особа - Національна академія, про визнання протиправним і нечинним Указу Президента України.

Замінено сторону виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення суду у справі № 9901/226/19 - боржника з Президента України на МОН.

У постанові пунктах 66-74 Верховного Суду від 10 листопада 2021 рокуу справі № 9901/226/19 встановлено, що на момент прийняття рішення Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду від 19 травня 2020 року чинним було законодавство, яке уповноважувало Президента України виконати зазначене рішення суду, зокрема, через поновлення ОСОБА_1 на посаді, оскільки суб`єктом призначення та звільнення президента Національної академії був саме Президент України.

Указом Президента України від 05 листопада 2020 року № 487 погоджено пропозицію Кабінету Міністрів України та Державного управління справами щодо передачі Національної академії (разом з Дніпропетровським, Львівським, Одеським, Харківським регіональними інститутами державного управління) до сфери управління МОН та доручено уряду та Державному управлінню справами забезпечити передачу в установленому порядку зазначених об`єктів державної власності до сфери управління Міністерства.

На виконання Указу Президента України від 05 листопада 2020 року Кабінет Міністрів України передав цілісні майнові комплекси державних закладів освіти (в тому числі Національної академії) з управління Державного управління справами до сфери управління МОН (розпорядження від 29 грудня 2020 року № 1667-р, лист Державного управління справами від 27 січня 2021 року № 01-13/16.2/209/21).

МОН наказом від 27 січня 2021 року № 107 затвердило Статут, у якому, зокрема, зазначено, що Національна академія належить до сфери управління МОН (пункт 61 цієї постанови).

Аналогічна інформація міститься і в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ().

Крім того, відповідач Указом від 04 березня 2021 року № 84/2021 скасував раніше видані укази Президента України щодо діяльності Національної академії, зокрема і той, яким було затверджено Положення про Національну академію управління при Президентові України.

Відтак нормативне регулювання, відповідно до якого Президент України перебував у статусі засновника Національної академії втратило чинність, а відповідний статус та повноваження, згідно зі Статутом, набуло МОН.

Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи цей правовий спір, виходить з того, що повноваження засновника Національної академії передані МОН.

Своєю чергою, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 15 Закону № 1556-VII засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган, серед іншого, укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом, та за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти.

Відповідні зміни було внесено 27 січня 2021 року до Статуту Національної академії, а саме передбачені повноваження МОН укладати в місячний строк контракт з ректором Національної академії, обраним за конкурсом у порядку, встановленому Законом № 1556-VII, а також за поданням загальних зборів трудового колективу Національної академії достроково розривати контракт з ректором Національної академії з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення Статуту та умов контракту.

Крім того, засновник або уповноважений ним орган згідно з частиною третьою статті 42 Закону № 1556-VII має повноваження і щодо звільнення керівника закладу вищої освіти з посади, зокрема, з підстав, визначених законодавством про працю. Однією з таких підстав є виконання чинного рішення суду про поновлення на роботі працівника, який раніше її виконував (пункт перший частини першої статті 40 КЗпП України).

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що з початком виконання МОН функцій засновника Національної академії відбулося фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво, оскільки шляхом передачі Національної академії в управління МОН відбувся перехід повноважень від одного суб`єкта до іншого.

Згідно із зазначеними змінами в управлінні Національною академією відповідними повноваженнями щодо поновлення порушених прав ОСОБА_1 , зокрема через поновлення його на посаді, наділений засновник - МОН, який в розумінні вимог статті 10 Закону № 1556-VII набув статусу засновника Національної академії.

Підсумовуючи вищевказане, повноваження засновника Національної академії передані МОН і після заміни ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 серпня 2021 року сторони виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення суду у справі № 9901/226/19 - боржника - з Президента України на МОН, саме на МОН покладений обов`язок негайного виконання рішення Верховного Суду від 19 травня 2020 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді Президента Національної академії державного управління при Президентові України з 06 квітня 2019 року.

На виконання вищезазначеної постанови Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 9901/226/19, наказом МОН від 24 грудня 2021 року № 508-к «Про поновлення ОСОБА_1 » позивача було поновлено на посаді президента академії з 06 квітня 2019 року.

28 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про поновлення.

Як було встановлено вище, Указом Президента України від 05 листопада 2020 року №487/2020 «Про впорядкування використання об?єктів державної власності, що перебувають в управлінні Державного управління справами», Національну академію державного управління при Президентові України передано до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

На виконання зазначеного Указу розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2021 року № 47-р «Деякі питання реорганізації закладів освіти» та наказом МОН від 16 березня 2021 року №316 «Про реорганізацію закладів освіти» уточнено, що Національна академія державного управління при Президентові України () реорганізовується шляхом приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка () як структурний підрозділ.

Київський національний університет імені Тараса Шевченка є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Національної академії та використовує у своїй діяльності ліцензії на надання освітніх послуг, видані цьому закладу, до переоформлення ліцензії в установленому законодавством порядку (пункт 2.1 наказу), за наслідками цього створено Комісію з реорганізації Національної академії (пункт 4.1 наказу).

Відповідно до акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національної академії (включаючи з правами та обов`язками) до управління Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затвердженого міністром освіти С. Шкарлет 05 липня 2021 року, всі права та обов`язки, все державне майно, яке закріплене на праві господарського відання за Національною академією та знаходиться на її балансі, у результаті реорганізації шляхом приєднання, переходить до правонаступника - Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Відповідно до інформації, розміщеної в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, засновником як Національної академії, так і Київського національного університету імені Тараса Шевченка є МОН.

Оскільки, у разі реорганізації роботодавця Національної академіїшляхом приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, - останній є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Національної академії, то слід дійти висновку про те, що дія трудового договору працівника ОСОБА_1 з роботодавцем Національною академією продовжилася з її правонаступником - Київським національним університетом імені Тараса Шевченка, починаючи з 24 лютого 2021 року на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 47-р.

Колегія апеляційного суду наголошує, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Питання щодо належного виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника неодноразово перебувало в полі правового аналізу Верховного Суду та відповідно до сталої практики при вирішенні зазначеного питання належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (див. постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі

№ 521/1892/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 26 травня 2021 року у справі № 127/1703/19).

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Таким чином, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного судового рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду 24 грудня 2021 року) рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим із моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 05 вересня 2023 року №03-182 визнав, що як правонаступник Національної академії, після видачі наказу про поновлення працівника на роботі, - фактично допустив працівника ОСОБА_1 , поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків, оскільки вказав, що прохання МОН облаштував ОСОБА_1 робоче місце у кабінеті 413 по вулиці Антона Цедіка, 20 у місті Києві, де знаходиться Навчально-науковий інститут публічного управління та державної служби Київського національного університету імені Тараса Шевченка. За вказаною адресою ОСОБА_1 працював до свого звільнення.

Однак у відзиві на позовну заяву, відповідач стверджує, що позивач не приступив до роботи 28 та 29 грудня 2021 року та в подальшому, а був на робочому місці лише 34 дні (і то не завжди на повний робочий день), посилаючись на журнал видачі ключів на постах та Акти про відсутність на роботі за підписом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Колегія апеляційного суду відхиляє вказані доводи з огляду на те, що пунктом 6 наказу МОН від 16 березня 2021 року №316 «Про реорганізацію закладів освіти» встановлено, що всі повноваження щодо управління справами Національної академії переходять до Комісії з реорганізації Національної академії, склад Комісії з реорганізації Національної академії визначено у додатку до наказу МОН від 16 березня 2021 року №316.

Оскільки, позивач був поновлений на посаді Президента академії, уповноваженими особами на підписання актів про відсутність позивача на робочому місці є Голова та члени комісії з реорганізації Національної академії, а особи, які підписали акти про відсутність на роботі, до складу Комісії не входять.

Як було встановлено вище, позивач ОСОБА_1 28 грудня 2021 року був ознайомлений з наказом про поновлення на посаді президента Національної академії на підставі наказу 24 грудня 2021 року.

Разом із тим, у той же день, 28 грудня 2021 року, МОН було повідомлено позивача про його наступне звільнення з посади Президента Національної академії на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України відповідно до листа МОН від 28 грудня 2021 року № 15/303-21.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статтею 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Так, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які є на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Однак, МОН у листі поінформовано працівника ОСОБА_1 про те, що іншу роботу у закладі вищої освіти відповідно до частини 3 статті 49-2 КЗпП України повинен запропонувати голова комісії з реорганізації академії, оскільки згідно зі статтею 34 Закону України «Про вищу освіту» повноваження щодо прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників закладу вищої освіти належать його керівнику, а у цьому випадку - Голові комісії з реорганізації.

МОН листом від 13 січня 2022 року № 1/534-22 повідомлено Київський національний університет імені Тараса Шевченка про поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді Президента Національної академії з 06 квітня 2019 року та надано відповідну копію наказу та копію листа щодо попередження ОСОБА_1 про звільнення з посади Президента Національної академії у зв?язку з реорганізацією, яка здійснюється відповідно до наказу МОН від 16 березня 2021 року № 316 «Про реорганізацію закладів освіти».

На підставі заяви позивача від 04 січня 2023 року наказом Голови комісії з реорганізації академії від 04 січня 2023 року №01-ос ОСОБА_1 звільнено з посади президента Національної академії державного управління при Президентові України 04 січня 2023 року у порядку переведення до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, пункт 5 статті 36 К3пП України.

На підставі заяви позивача від 04 січня 2023 року наказом ректора Університету від 04 січня 2023 року №08-15-04 ОСОБА_1 прийнято з 05 січня 2023 року на посаду помічника-консультанта ректора Університету за переведенням з Національної академії державного управління при Президентові України.

На підставі заяви позивача від 30 травня 2023 року наказом ректора Університету від 31 травня 2023 року №08-1491-04 ОСОБА_1 , помічника ректора Університету, 31 травня 2023 року звільнено за власним бажанням, згідно з статтею 38 КЗпП України та виплачено компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з дати поновлення на посаді 24 грудня 2021 року по дату звільнення - 04 січня 2023 року, колегія апеляційного суду виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Аналогічне положення закріплено в частині 5 статті 97 КЗпП України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З матеріалів справи вбачається, що Голова Комісії з реорганізації Національної академії 17 та 21 лютого 2022 року звертався до МОН з листами відповідно №053/25-06 та №053/31-06 з проханням вирішити питання щодо виділення коштів на забезпечення виплат поновленому МОН Президенту академії, в тому числі і щодо виплати заробітної плати та компенсації при звільненні:

виплати заробітної плати з нарахуваннями за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року у розмірі 133 300 грн,

оплата відпустки та компенсації за відпустку за період вимушеного прогулу у розмірі 369 300 грн,

виплата вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку - 41 800 грн.

Голова Комісії з реорганізації Національної академії звертався до МОН з листом №053-49-15 від 12 серпня 2022 року з проханням вирішити питання щодо виділення коштів на забезпечення виплат поновленому МОН Президенту академії, за період з 24 грудня 2021 року по 01 серпня 2022 року загальна сума необхідних кошторисних призначень та асигнувань для здійснення виплат ОСОБА_1 відповідно до наказу МОН №508-к від 24 грудня 2022 року складає 476 700 грн.

Зі змісту вказаних звернень вбачається, що позивачу ОСОБА_1 за цей період заробітна плата нараховувалася у структурному підрозділі роботодавця, оскільки керівник структурного підрозділу роботодавця/відповідача - Голова Комісії з реорганізації Національної академії звертався до МОН з листами відповідно №053/25-06 від 17 лютого 2022 року та №053/31-06 від 21 лютого 2022 року з проханням вирішити питання щодо виділення коштів на забезпечення виплат поновленому МОН Президенту академії, в тому числі і щодо виплати заробітної плати та компенсації у розмірі 133 300 грн.

З огляду на вказане вище, колегія апеляційного суду відхиляє доводи відповідача/роботодавця у відзиві на позовну заяву про те, що заробітна плата у цей період позивачу ОСОБА_1 не нараховувалася.

З матеріалів справи також вбачається, що у жовтні 2022 році працівник ОСОБА_1 звертався до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини з заявою про порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю.

У відповіді МОН №1/12307-22 від 19 жовтня 2022 року на вказане звернення Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, повідомив, що у 2022 році Національна академія, як розпорядник бюджетних коштів, відсутня в мережі МОН, оскільки у 2021 році реорганізована шляхом приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, який є її правонаступником. Крім того, визначені законом повноваження щодо управління закладом освіти виконує Комісія з реорганізації Національної академії. МОН звернулося з листом до Голови Комісії з реорганізації Національної академії в якому просило повідомити про вжиті заходи стосовно Президента Національної академії ОСОБА_1 , передбачені статтею 49-2 КЗпП України та статті 34 Закону України «Про вищу освіту»

Отже, станом на день звернення ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини нарахована заробітна плата не була виплачена позивачу.

Колегія апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги Київського національного університету імені Тараса Шевченка про те, що обов`язок здійснювати оплату праці позивача має нести МОН, з огляду на те, що МОН є лише адміністративним (компетенційним) правонаступником, оскільки шляхом передачі Національної академії в управління МОН відбувся перехід повноважень від одного суб`єкта до іншого. У решті, правонаступником усього майна, прав та обов`язків Національної академії, є саме Київський національний університет імені Тараса Шевченка, який 13 січня 2022 року був поінформований МОН про поновлення ОСОБА_1 на посаді Президента Національної академії з 06 квітня 2019 року та про вручення ОСОБА_1 попередження про звільнення з посади Президента Національної академії у зв?язку з реорганізацією, проте за наявності відповідних підстав, зволікав до січня 2023 року у вирішенні у встановлений законом спосіб у питанні звільнення позивача.

Крім цього, колегія апеляційного суду враховує таке.

Статтею 3 ЦК України визначено, що однією із основних засад цивільного законодавства є добросовісність. Зазначений принцип лежить в основі доктрини «заборони суперечливої поведінки», яка базується ще на римській максимі - «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці».

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року здійснено заміну боржника у виконавчому листі, виданому Шевченківським районним судом міста Києва у цивільній справі № 761/36033/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії державного про стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, а саме Національну академію державного управління при Президентові України () замінено на Київський національний університет імені Тараса Шевченка ().

У відзиві на позовну заяву, відповідач вказує, що після заміни сторони виконавчого провадження в установленому порядку, університет матиме підстави виконати зобов`язання щодо виплати ОСОБА_1 заборгованості за рішенням суду.

Відповідачем вказану ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва не оскаржено.

Оскільки, докази, що 04 січня 2023 року у день звільнення роботодавцем з позивачем ОСОБА_1 був проведений розрахунок відповідно до статті 47 КЗпП України, - в матеріалах справи відсутні, слід дійти висновку про те, що нарахована та невиплачена за період з 24 грудня 2021 року до 04 січня 2023 року заробітна плата підлягає стягненню з правонаступника роботодавця Національної академії - Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Щодо розміру заробітної плати, то колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування у розрахунку стягуваних сум саме розміру середньоденної заробітної плати (1 618 грн 98 коп.), що була встановлена рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року у справі № 761/36033/20, з огляду на таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі по тексту - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: а) надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час; г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я; д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; є) виплати вихідної допомоги; ж) службових відряджень (крім службових відряджень державних службовців); з) вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду; и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів; і) звільнення працівників-донорів від роботи; ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків; й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу; л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Отже, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати при розрахунку заборгованості по заробітній платі не застосовується.

Разом з тим, ОСОБА_1 у травні 2023 року звернувся з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому підстави для застосування Порядку №100 при розрахунку заборгованості по заробітній платі - відсутні.

Звертаючись з позовом, позивач вказує, що з дати поновлення на посаді Президента Національної академії 24 грудня 2023 року по дату звільнення з цієї посади 04 січня 2023 року заборгованість по заробітній платі складає 674 189 грн 98 коп.

На підтвердження зазначених обставин, позивачем було долучено висновок судового експерта Перепелюк С.М. №12 від 05 травня 2023 року за результатами проведення експертного економічного дослідження.

Відповідно до частини 1 статті 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

В свою чергу, положеннями статті 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як вбачається з висновку експерта, дослідження здійснювалося на підставі таких документів:

- наказ Міністерства освіти і науки України №508-к від 24 грудня 2021 року «Про поновлення ОСОБА_1 »;

- листи Національної академії №01-01-179 від 30 грудня 2021 року, №053/25-06 від 17 лютого 2022 року, №053/31-06 від 21 лютого 2022 року, №053-48-13 від 20 червня 2022 року, №053/78-06 від 12 липня 2022 року, №053-49-15 від 12 серпня 2022 року, №053-51-13 від 06 вересня 2022 року.

- штатний розпис на 01 січня 2022 року Національної академії за бюджетною програмою 2201160 «Підготовка кадрів закладами вищої освіти та забезпечення діяльності їх баз практики» в якому зазначено, що місячний фонд заробітної плати Президента академії з січня 2022 року становить 41 817 грн 60 коп.;

- рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2021 року у справі №761/36033/20.

На вирішення експертного економічного дослідження поставлені питання

1. Який розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з 24 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року?

2. Який розмір компенсації втрати частини грошових доходів працівника ОСОБА_1 внаслідок порушення строків виплати заробітної плати за період з 24 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року?

Відповідно до листа Національної академії №053/25-06 від 17 лютого 2022 року та №053/25-06 від 21 лютого 2022 року за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року ОСОБА_1 було нараховано заробітної плати у розмірі 133 300 грн.

Відповідно до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» №3501-06/219 від 12 серпня 2020 року та листа Міністерства економіки України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» №47-03/520 від 12 серпня 2021 року кількість робочих днів за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року становить 52 робочих дні.

Отже, враховуючи викладене, середньоденна сума заробітної плати ОСОБА_1 за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року становить 2 563 грн 46 коп. (133 300 грн/52 робочі дні).

Відповідно до висновку експерта заробітна плата позивача з вказаний період за 264 робочі дні з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 2 563 грн 46 коп. складає 674 189 грн 98 коп.

Заперечуючи проти стягнення заробітної плати у вказаному розмірі 674 189 грн 98 коп., відповідач Київський національний університет імені Тараса Шевченка вказував, що обов`язок здійснювати оплату праці позивача ОСОБА_1 має нести МОН, та, що заробітна плата у цей період позивачу ОСОБА_1 не нараховувалася, а висновок експерта є неналежним доказом для визначення розміру заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, як було встановлено вище, позивачу ОСОБА_1 за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року у структурному підрозділі роботодавця нарахована заробітна плата у розмірі 133 300 грн (листи Голови Комісії з реорганізації Національної академії №053/25-06 від 17 лютого 2022 року, №053/31-06 від 21 лютого 2022 року).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 2 цієї статті).

При цьому апеляційний суд виходить з того, що у відповідних правовідносинах працівник, як слабша сторона, користується посиленим захистом з боку законодавця, що полягає у покладенні на роботодавця тягаря доказування того, що він належним чином вчинив всі передбачені законом заходи.

Як встановлено вище, дія трудового договору працівника ОСОБА_1 з роботодавцем Національною академією продовжилася з її правонаступником - Київським національним університетом імені Тараса Шевченка, з дотриманням всіх умов попереднього трудового договору, в тому числі і щодо заробітної плати, з 24 лютого 2021 року відповідно розпорядження Кабінету Міністрів України №147-р.

16 березня 2021 року на керівника Київського національного університету імені Тараса Шевченка покладено обов`язок затвердження структури, штатного розпису закладу вищої освіти в установленому законодавством порядку (пункт 9.2 наказу МОН від 16 березня 2021 року №316 «Про реорганізацію закладів освіти»).

На момент виконання рішення Верховного Суду затверджений штатний розгляд закладу вищої освіти - відсутній, а у наказі МОН від 24 грудня 2021 року № 508-к «Про поновлення ОСОБА_1 » відсутнє посилання про поновлення позивача на посаді з окладом згідно з штатного розкладу, дата затвердження штатного розкладу не вказана, розмір окладу не визначений.

Враховуючи все вищевказане, а також те, що розгляд цієї трудової справи триває з травня 2023 року, а відповідач жодних належних та допустимих доказів на спростування розміру нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати, за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року у розмірі 133 300 грн - не надав, кількість робочих днів за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року становить 52 робочих дні, середньоденна сума заробітної плати ОСОБА_1 за період з 24 грудня 2021 року по 11 березня 2022 року становить 2 563 грн 46 коп. (133 300 грн/52 робочі дні), заробітна плата позивача з вказаний період за 264 робочі дні з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 2 563 грн 46 коп. складає 674 189 грн 98 коп.

За таких підстав, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 24 грудня 2023 року по 04 січня 2023 року у розмірі 674 189 грн 98 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за відпустку за період вимушеного прогулу у розмірі 369 300 грн, то колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, з огляду на таке.

Як було встановлено вище, позивачу ОСОБА_1 у структурному підрозділі роботодавця нарахована грошова компенсація за невикористану відпустку станом на 24 грудня 2021 року у розмірі 369 300 грн (листи Голови Комісії з реорганізації Національної академії №053/25-06 від 17 лютого 2022 року, №053/31-06 від 21 лютого 2022 року).

Оскільки, докази, що 04 січня 2023 року у день звільнення роботодавцем з позивачем ОСОБА_1 був проведений розрахунок, - в матеріалах справи відсутні, слід дійти висновку про те, що нарахована та невиплачена грошова компенсація за невикористану відпустку станом на 24 грудня 2021 року у розмірі 369 300 грн підлягає стягненню з відповідача.

Також, апеляційний суд встановив, що вказана вимога позивача не була предметом позову у справі № 761/36033/20 та судове рішення стосовно стягнення компенсації за відпустку не ухвалювалося.

З огляду на це, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги про стягнення компенсації за відпустку за період вимушеного прогулу у розмірі 369 300 грн - задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 2 статті 233 КЗпП України.

Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне формування причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Національної академії державного управління при Президентові України про стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 06 квітня 2019 року по день ухвалення рішення, моральної шкоди у розмірі 154 000 грн та судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року у справі № 761/36033/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з Національної академії державного управління при Президентові України на користь ОСОБА_1 880 752 грн 12 коп. та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що судом встановлено та підтверджено сторонами, що на момент розгляду справи ОСОБА_1 фактично не поновлено на роботі та він не приступив до роботи у Національній академії державного управління при Президентові України.

Згідно з довідкою від 06 листопада 2020 року № 125 Національної академії державного управління при Президентові України середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 618 грн 98 коп., тому середній заробіток за час вимушеного прогулу розрахунково склав: 1 618 грн 98 коп. * 544 робочих дня = 880 752 грн 12 коп. з 06 квітня 2019 року по 06 серпня 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року у справі № 761/36033/20 прийнято відмову Київського національного університету імені Тараса Шевченка від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року.

Закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії державного управління при Президентові України про стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року здійснено заміну боржника у виконавчому листі, виданому Шевченківським районним судом міста Києва у цивільній справі № 761/36033/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії державного управління при Президентові України про стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, а саме Національну академію державного управління при Президентові України () на Київський національний університет імені Тараса Шевченка ().

Права ОСОБА_1 фактично були поновлені 24 грудня 2021 року.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року становить 157 041 грн 06 коп. (1 618 грн 98 коп.* 97 днів).

За таких підстав, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними й такими, що підлягають задоволенню.

Щодо грошової компенсації втрати частини грошових доходів, то колегія апеляційного суду встановила таке.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв?язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрату частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», серед іншого, визначено, що під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

Порядок проведення компенсації визначається Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (надалі - Порядок №159 ), відповідно до пункту 1 якого дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до абз. 5 пункту 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).

Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати» та пунктом 4 Порядку №59 визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов?язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», пункту 5 Порядку №159 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

За правилами проведення нарахувань, розмір компенсації нараховується з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% та військового збору у розмірі 1,5%.

Згідно з розрахунком апеляційного суду розмір компенсації втрати частини грошових доходів внаслідок порушення розрахунку по заробітній платі за період затримки з дати поновлення ОСОБА_1 на посаді нараховується з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% та військового збору у розмірі 1,5% та становить:

674 189 грн 98 коп. - (674 189 грн 98 коп. *18%) - (674 189 грн 98 коп. *1,5%) = 542 722 грн 93 коп.

542 722 грн 93 коп. * ((101,3% * 101,6% * 104,5% * 103,1% * 102,7% * 103,1% * 100,7% * 101,1% * 101,9% * 102,5% * 100,7% * 100,7% * 100,8% *100,7% * 101,5%)) - 542 722 грн 93 коп. = 165 188 грн 71 коп.

Таким чином грошова компенсація втрати частини грошових доходів внаслідок порушення розрахунку по заробітній платі за період затримки з дати поновлення ОСОБА_1 на посаді, а саме з 24 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року становить 165 188 грн 71 коп.

Здійснюючи розрахунок компенсації, суд першої інстанції помилково вважав, що заборгованість по заробітній платі становить 427 152грн.

З огляду на це, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі.

Щодо розрахунку грошової компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 внаслідок порушення строків виплати середньої заробітної плати за період з 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року, то згідно з розрахунком апеляційного суду розмір компенсації нараховується з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% та військового збору у розмірі 1,5% та становить у розмірі 69 797 грн 91 коп.:

157 041 грн 06 коп. - (157 041 грн 06 коп. * 18%) - (157 041 грн 06 коп. *1,5%) = 126 418 грн 05 коп.

126 418 грн 05 коп. * ((99,8% * 101,2% * 100,9% * 100,8% * 100,6% *101,3% * 101,6% * 104,5% * 103,1% * 102,7% * 103,1% * 100,7% * 101,1% * 101,9% * 102,5% * 100,7% * 100,7% * 100,8% * 100,7% * 101,5%)/100)) - 126 418 грн 05 коп. = 69 797 грн 91 коп.

Таким чином, грошова компенсація втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середньої заробітної плати у період з 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року становить 69 797 грн 91 коп.

За таких підстав, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними й такими, що підлягають задоволенню.

Колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем позовної давності, оскільки спір про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці й працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком (частина 2 статті 233 КЗпП України)

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині з огляду на таке.

Звертаючись з позовом про стягнення моральної шкоди, позивач обґрунтовував його тим, що його моральні страждання зумовлені тим, що відповідач ще у листопаді 2020 року знав з відповідних урядових рішень, що за рішенням МОН він є правонаступником Національної академії. За таких обставин посадові особи відповідача розуміли необхідність виконання судового рішення та свій обов?язок виплати позивачу заробітну плату, натомість пішли на свідоме та умисне грубе порушення трудового законодавства.

За наслідками апеляційного перегляду, судом встановлено, що:

позивач ОСОБА_1 був незаконно звільнений з посади Президента академії з 06 квітня 2019 року,

рішення Верховного Суду від 19 травня 2020 року про негайне поновлення позивача на посаді було виконане через 19 місяців шляхом видачі наказу МОН від 24 грудня 2021 року № 508-к «Про поновлення ОСОБА_1 »,

у наказі МОН від 24 грудня 2021 року № 508-к «Про поновлення ОСОБА_1 » відсутнє посилання про поновлення позивача на посаді з окладом згідно з штатного розкладу, дата затвердження штатного розкладу не вказана, розмір окладу не визначений,

на момент виконання рішення Верховного Суду затверджений штатний розгляд закладу вищої освіти - відсутній,

28 грудня 2021 року позивач був ознайомлений з наказом про поновлення на посаді президента Національної академії,

разом із тим, у той же день, 28 грудня 2021 року, засновником відповідача МОН було повідомлено позивача про його наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, однак іншу роботу у закладі вищої освіти позивачу не запропоновано,

засновником відповідача МОН було повідомлено відповідача Київський національний університет імені Тараса Шевченка про поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді Президента Національної академії з 06 квітня 2019 року та про попередження ОСОБА_1 про звільнення з посади Президента Національної академії у зв?язку з реорганізацією,

однак з 28 грудня 2021 року протягом двох місяців позивача не було звільнено з посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України,

з 28 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року іншу роботу у закладі вищої освіти позивачу запропоновано не було,

нарахована за період з 28 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року заробітна плата не виплачувалася позивачу,

у жовтні 2022 році працівник ОСОБА_1 звертався до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини з заявою про порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю,

04 січня 2023 року у день звільнення роботодавцем з позивачем ОСОБА_1 розрахунок відповідно до статті 47 КЗпП України проведений не був,

рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року у справі № 761/36033/20 про стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у розмірі 880 752 грн 12 коп. та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди не виконано.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, окрім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

Колегія апеляційного суду встановила наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення: протиправність поведінки відповідача, яка полягала в тому, що нарахована за період з 28 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року заробітна плата не виплачувалася позивачу, у день звільнення роботодавцем з позивачем ОСОБА_1 розрахунок відповідно до статті 47 КЗпП України проведений не був; причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою полягає в тому, що позивач внаслідок такий дій відповідача був позбавлений винагороди за працю; розмір заподіяної моральної шкоди, що відповідає засадам розумності і справедливості, глибині заподіяних позивачу моральних страждань, становить 100 000 грн, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними й такими, що підлягають частковому задоволенню у розмірі 100 000 грн. В іншій частині відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог з наведених підстав, а тому рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з інших правових підстав.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 :

заробітну плату за весь період затримки з дати поновлення ОСОБА_1 - 24 грудня 2021 року по дату звільнення - 04 січня 2023 року у розмірі 674 189 грн 98 коп., без урахування податків та обов`язкових платежів;

грошову компенсацію втрати частини грошових доходів працівника ОСОБА_1 внаслідок порушення строків виплати заробітної плати за період з 24 грудня 2021 року по 04 січня 2023 року у розмірі 165 188 грн 71 коп., без урахування податків та обов`язкових платежів;

грошову компенсацію за невикористану відпустку станом на 24 грудня 2021 року у розмірі 369 300 грн;

середній заробіток за час вимушеного прогулу у період із 06 серпня 2021 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 157 041 грн 06 коп;

моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Інформація про боржника: Київський національний університет імені Тараса Шевченка, адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 60, .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 12 січня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська