Провадження № 4-с/369/142/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2025 року суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Хацько Н.О., розглянувши позовом заяви ОСОБА_1 до приватного виконавця Голяченка Івана Павловича, АТ КБ «ПриватБанк», АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про визнання дій приватного виконавця Голяченка І.П. не правомірними, скасування постанови про накладання арешту, зобов`язання приватного виконавця повернути грошові кошти та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного виконавця Голяченка Івана Павловича, АТ КБ «ПриватБанк», АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про визнання дій приватного виконавця Голяченка І.П. не правомірними, скасування постанови про накладання арешту, зобов`язання приватного виконавця повернути грошові кошти та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. З тексту позову вбачається, що вимоги стосуються дій приватного виконався, тому даний позов був зареєстрований, як скарга на дії державного виконавця.

Перевіривши скаргу та додані до неї документи, вважаю, що вона підлягає поверненню, виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно з ч.5 ст.448 ЦПК України суд, встановивши, що скаргу подано без додержання вимог частин третьої та/або четвертої цієї статті, повертає її скаржнику без розгляду протягом чотирьох днів після її надходження до суду.

Відповідно до ч.3 ст.448 ЦПК України скарга повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається скарга; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 4) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються; 5) ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження; 6) номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа; 7) дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця; 8) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 9) викладення обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не дотримані вимоги п.7 ч.2 ст.448 ЦПК України, оскільки з тексту скарги не вбачається, коли саме ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права, а саме винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконаччого провадження та постанови про накладання арешту на банківські рахунки ОСОБА_1 з метою встановити строк звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця. , що передбачено ст.449 ЦПК України.

З тексту скарги вбачається, що ОСОБА_1 , 10.12.2025 року дізналася що банківські картки були заблоковані приватним виконавцем Гляченко І.П. з телефонної розмови з останнім.

Однак скаржником не надано доказів та не зазначено чи зверталася вона до приватного виконавця з метою отримання постанови про накладання арешту на банківські рахунки та щодо отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. Також чи отримувала від приватного виконавця відповідь чи вказані постанови і коли саме.

Тобто в порушення вимог п.7 ч.2 ст.448 ЦПК України ОСОБА_1 не зазначила в заяві дату, коли вона, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності приватного виконавця, в даному випадку винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про накладання арешту на банківські рахунки скаржника ОСОБА_1 .

Дані обставини унеможливлюють суд встановити чи пропущений строк звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця відповідно до ст.449 ЦПК України.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визначаючи таку практику допустимою. При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду в прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Отже, зазначені вимоги до заяв, що передбачені ЦПК України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом своїх порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судового процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16.12.1992 року, заява № 12964/87).

У рішенні у справі «Bellet v. France» від 04.12.1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21.10.2010 року).

Зазначені в ухвалі суду недоліки поданої скарги не є надмірним формалізмом чи обмеженням доступу до правосуддя, оскільки являє собою прояв забезпечення реалізації балансу принципу верховенства права та принципів цивільного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

Суд при цьому враховує, що ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У той же час, Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

За таких обставин суд вважає, що вказана скарга підлягає поверненню без розгляду з підстав, передбачених ч.5 ст.448 ЦПК України, оскільки не містить відомостей, передбачених ст. 448 ЦПК України.

Разом з тим, суд роз`яснює ОСОБА_1 , що повернення цієї скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 260-261, 269, 354-355, 447-448 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 до приватного виконавця Голяченка Івана Павловича, АТ КБ «ПриватБанк», АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про визнання дій приватного виконавця Голяченка І.П. не правомірними, скасування постанови про накладання арешту, зобов`язання приватного виконавця повернути грошові кошти та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження - повернути без розгляду.

Роз`яснити, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Наталя Хацько