Провадження № 2/204/4823/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 345 657 грн., компенсацію втрати частини заробітку у розмірі 58 052 грн. 32 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 064 грн. 55 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн., а також судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що у період з 13.04.1984 року по 19.09.2025 року вона знаходилася у трудових відносинах із ВО «ПМЗ ім.О.М. Макарова». 19.09.2025 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням. Під час знаходження у трудових правовідносинах, з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 345 657 грн. Крім того, за затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку у розмірі 7 064,55 грн., стягнення компенсації втрати частини зарплати в зв`язку з затримкою термінів її виплати в сумі 58 052 грн. 32 коп. Тому, позивачка вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою суду від 8 жовтня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 8 жовтня 2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

18.11.2025 року представник відповідача ВО «ПМЗ ім.О.М. Макарова» Горяник О.О., надав до суду відзив, в якому зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у задоволені позовних вимог. Вказує, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що ДП ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Просить врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила завод на межу виживання, оскільки наявна заборгованість з травня 2021 року по заробітній платі працівникам складає понад 482 млн. гривень, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на протязі 2019-2025 років. При цьому підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але й інтереси інших працівників, забезпечити можливість функціонування підприємства. Крім того, вказує на пропущення строків звернення до суду. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності просив не стягувати з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку. Також зазначив, що розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проведено з порушенням законодавства, а вимога щодо його стягнення є передчасною, оскільки заборгованість по заробітній платі ще не виплачена. Крім того, заявлена вимога на правову допомогу є необґрунтованою та документально не підтвердженою. На підтвердження вищевказаного надає: довідку про заборгованість по заробітній платі, копії наказів підприємства, копії розрахункових листів.

20.11.2025 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути 328 441 грн. заборгованість по заробітній платі, 44 717,2 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; 58 052,32 грн. компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та судові витрати.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

У судовому засіданні встановлено, що згідно записів в трудовій книжці, заповненої 15.09.1976 року на ім`я ОСОБА_1 , остання перебувала у трудових відносинах з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» та 19.09.2025 року була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП (Наказ № 692-к від 19.09.2025 року).

Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивачки розрахунок з нею не проведено.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі.

Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

З наданої позивачкою повідомлення вбачається, що ОСОБА_1 при звільненні з підприємства станом на 19.09.2025 року належить заробітна плата в сумі 345 657 грн.

Так, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачці, але у розмірі 328 441 грн., що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 102/145 від 11.11.2025 року, оскільки заборгованість у розмірі 17 216 грн. була виплачена 03.10.2025 року.

Відповідно до довідки ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» Вих. № 102/145 від 11.11.2025 року, ОСОБА_1 нарахована, але не виплачено заробітна плата за липень 2021 року 8532 грн., за серпень 2021 року 7741 грн., за вересень 2021 року 8513 грн., за жовтень 2021 року 8789 грн., за листопад 2021 року 8998 грн., за грудень 2021 року 11136 грн., за лютий 2022 року - 11995 грн., за лютий 20223 року 4990 грн., за квітень 2023 року 8327 грн., за грудень 2023 року 5787 грн.; за січень 2024 року 7923 грн.; за березень 2024 року 10536 грн.; за квітень 2024 року 11304 грн.; за травень 2024 року 11054 грн.; за червень 2024 року 14771 грн.; за липень 2024 року 6382 грн.; за серпень 2024 року 7839 грн.; за вересень 2024 року 11554 грн., за жовтень 2024 року 8293 грн., за грудень 2024 року 1609 грн., за січень 2025 року 14151 грн., за лютий 2025 року 13491 грн., за березень 2025 року 14976 грн., за квітень 2025 року 16344 грн., за червень 2025 року 17114 грн., за липень 2025 року 5197 грн., за серпень 2025 року 17 216 грн., за вересень 2025 року 71095 грн., 03.10.2025 року виплачено 17216 грн. за серпень 2025 року, тому залишок боргу складає 328 441 грн.

Отже, відповідач визнав ту обставину, що з його вини на день звільнення позивача з роботи, остаточний розрахунок з нею не проведений, а заборгованість складає 328 441 грн.

Враховуючи заяву про збільшення позовних вимог представника позивача, суд приходить до переконливого висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 328 441 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Посилання відповідача у своєму відзиві на тяжкий фінансовий стан, та у зв`язку з цим неможливість своєчасного розрахунку, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступних висновків.

За позицією позивача, відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2025 року (як наступний день після звільнення, що є першим днем прострочення) по 20.11.2025 року у розмірі 44 717 грн. 20 коп.

Суд зазначає, що з 17 липня 2022 року набрала чинність нова редакція ч. 1 ст. 117 КЗпП України, яка передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Тобто, період нарахування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати повинен становити: з 19.11.2024 року по день постановлення рішення, але не більше чим до 19.05.2025 року.

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці становить: за серпень 2025 року 17 216 грн. (21 день), за липень 2025 року 5197 грн. (23 дні). Таким чином, середньоденна заробітна плата в день у позивача складає: 22 413 : 44 = 509 грн. 38 коп.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2025 року по 20.11.2025 року, що складає 44 дні у розмірі 44 717,20 грн. (44 днів х 1016,30 грн. середньоденну заробітну плату = 44 717,20 грн.).

Враховуючи положення ст. 117 КЗпП України щодо обмеження шестимісячним терміном, за який може бути стягнуто середній заробіток, з дати порушення прав ОСОБА_1 кількість робочих днів за період з 20.09.2025 року до дати ухвалення рішення справи становить 118 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає: 118 х 509,38 = 60 106 грн. 84 коп.

Але, позивач у своїх вимогах просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44 717 грн. 20 коп. Оскільки, суд не може вийти за межі позовних вимог, то з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44 717 грн. 20 коп. з відрахуванням з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті.

Відповідно до ст. ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України, податковий агент зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПКУ, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV ПКУ.

Відповідно до пункту 3 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (в редакції чинній на дату ухвалення судового рішення) усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Отже, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку зменшується на суму податків і зборів. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц.

Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином суд, визначаючи середній заробіток працівника за час затримки розрахунку, попередньо не відраховує з його складу ПДФО, а залишає виконання цього обов`язку роботодавцю, оскільки відповідно до ст. 18 Податкового Кодексу України, суди не належать до складу податкових агентів платника податку.

Що стосується вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 19.10.2000 року підприємства, установи і організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у т.ч. з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст.2 цього Закону компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Отже, позивач, права якого порушені відповідачем, має право на стягнення з відповідача як роботодавця на його користь як працівника, компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Так, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Відповідно до вимог п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснено розрахунок компенсації саме у порядку визначеному вимогами вимог п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що наданий позивачкою розрахунок компенсації є арифметично вірним, а доводи позивача такими, що спростовані матеріалами справи.

Наведений висновок суду ґрунтуються на тому, що розмір компенсації може бути визначений виключно на момент виплати робітнику заборгованості по заробітній платі у зв`язку з порушенням строків її виплати, що відповідає положенням ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та виключно у випадку, якщо строк її виплати заробітної плати був порушений. Отже, з наведеного очевидним є висновок про те, що на момент нарахування заробітної плати робітнику, роботодавець не може визначати розмір такої компенсації, оскільки невідомо, коли заробітна плата буде виплачена і чи буде порушений строк її виплати, а від строку затримки виплати заробітної плати залежить і розмір компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати.

При цьому, суд вважає за потрібне зазначити наступне.

За роз`ясненнями, наведеними в п. 6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішення розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до п.п. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 ПКУ компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом, для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб прирівнюються до заробітної плати та оподатковуються за ставкою, визначеною п. 167.1 ст. 167 ПКУ (18 відсотків).

Сума компенсації включається до фонду оплати праці того місяця, в якому фактично проводиться її нарахування та виплата у відповідності п.п. 1.6.2 п. 1.6. розд. І Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином суд, визначаючи компенсацію втрати частини заробітку, попередньо не відраховує з його складу ПДФО, а залишає виконання цього обов`язку роботодавцю, оскільки відповідно до ст. 18 ПК України, суди не належать до складу податкових агентів платника податку.

Посилання відповідача на помилковість наданого позивачем розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати належним чином не обґрунтовані та не доведені, а тому судом до уваги не беруться.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати підлягають задоволенню у розмірі 58 052 грн. 32 коп., з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітку, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3864 грн. 93 коп.

Також, оскільки позовні вимоги майнового характеру в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено, а при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Що стосується вимог щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога позивачу надавалась адвокатом Харламовим Д.В., згідно ордеру на надання правничої правової допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру, до матеріалів справи позивачем, долучено: договір № Т7/5 про надання правничої допомоги та представництва від 22.09.2025 року та Акт приймання-передачі виконаних та підготовлених до виконання послуг до договору про надання правничої допомоги на суму 3 000 грн. за консультацію, підготовку, складання, подання запитів та подачу позовної заяви.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, матеріали справи не містять доказів сплати позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції або платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу.

Таким чином, судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому суд вважає, що у стягненні судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги позивачу, слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117, 238 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 274-279, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» (адреса: м. Дніпро, вул. Криворізька, буд.1, ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 328 441 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 58 052 грн. 32 грн. з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44 717 грн. 20 коп. з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті, судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 грн., а всього суму у розмірі 432 421 грн. 72 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь держави судовий збір у розмірі 3864 грн. 93 коп.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Чечелівський районний суд міста Дніпра шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська