Номер провадження: 22-ц/813/1283/25
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Чеботар А.Г.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Івахова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білого Валерія Валерійовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 3 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бобуйка І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

встановив:

24.05.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «УКРДЕБТ ПЛЮС», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 27.02.2008 року між Акціонерним товариством (далі - АТ) «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір. Крім того, АТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», як іпотекодавець, надав ОСОБА_1 , як іпотекодержателю, в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, а саме: кв. АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, АТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», перейняло усі права на вказане нерухоме майно.

На підставі договору купівлі - продажу, укладеним між ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС»та ОСОБА_2 , останній набув право власності на кв. АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що власником спірного житлового приміщення є ОСОБА_2 , позивач вважав, що відповідач, яка чинить перешкоди власнику у користуванні квартирою, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.04.2024 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено (т.1, а.с.168-171).

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 та виселено її з вказаного житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (т.1, а.с.168-171).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Білий В.В. ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.04.2024 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.175-182).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Івахова В.В. та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.82-84).

Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участі з`явившихся учасників справи, у відсутність інших учасників справи та н7а підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язання за договором, до кредитора перейшло право власності на спірне нерухоме майно. Оскільки між ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, то ОСОБА_1 втратила право користування вказаним житловим приміщенням (т.1, а.с.168-171).

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір №0 1).

Згідно з вказаним договором АТ «Дельта Банк», як іпотекодавець, надав ОСОБА_1 , як іпотекодержателю, в іпотеку кв. АДРЕСА_1 .

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов договору, АТ «Дельта Банк» перейняло усі права на вказане майно та набуло статусу повноправного власника зазначеної квартири.

23.10.2019 року, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №0 № 27.02.2008 року, а також право власності на спірне нерухоме майно (т.1, а.с.17-18).

В подальшому, 06.02.2023 року між ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», в особі представника Землякова О.А. та ОСОБА_3 , діючий від імені ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 35 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Червинською Н.Є., згідно з яким ОСОБА_2 став власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.14-16).

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України у справі №465/11292/13-ц від 07.03.2018 року, у справі №725/2664/15-ц від 11.04.2018 року, у справі №344/10161/13-ц від 21.03.2018 року.

Відповідно до 1 абзацу ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 4, ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом (ст. 109 ЖК України).

Як вбачається із договору Іпотеки від 27.02.2008 року, договір про надання споживчого кредиту № (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) від 27.02.2008 року укладений між ОСОБА_1 та Іпотекодержателем в забезпечення виконання грошових зобов`язань у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США 00 центів, за яким був укладений даний Договір.

Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно на придбання якого надано кредит: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та є власністю Іпотекодавця на підставі договору купівлі - продажу Предмету іпотеки, посвідченого Калінюком О.Б., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 27 лютого 2008 року, реєстровий номер 531. Також внесено запис про реєстрацію правочину в Державний реєстр правочинів за реєстраційним номером - 2720933 (п. 1.1. Договору іпотеки).

Ринкова вартість предмету іпотеки, згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності, становила 523 690,00 грн.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції передчасно було зроблено висновок, що спірну квартиру було придбано виключно за кредитні кошти, і як похідне обмежень щодо виселення ОСОБА_1 не має, оскільки, на час укладення договору іпотеки забезпечення виконання зобов`язання становило 404 000,00 грн. (за курсом НБУ 05,05 грн. за 1 долар США), що еквівалентно 80 000,00 доларів США, в свою чергу ринкова вартість предмету іпотеки вищенаведеної квартири становить - 523 690,00 грн., що дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 здійснювала придбання квартири частково за особисті кошти, тому виселенню ОСОБА_1 не може підлягати.

В своїй постанові від 12.04.2021 року у справі № 310/2950/18 Верховний Суд зазначив: «що вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають».

Також, аналізуючи норми ст. 109 ЖК України та ст.379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного 30.10.2019 року у справі № 640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18).

Крім того, питання про виселення з квартири для ОСОБА_1 має вкрай важливе соціальне значення, оскільки, іншого житла у останньої не має та у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , відповідач залишається без місця для проживання, що не буде співмірним з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначене підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 347997643 (т.1, а.с.70-73).

У своїй постанові від 16.09.2020 року № 442/328/19- ц Верховний Суд зазначив, що «дія ст.109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Встановлення в іншій справі обставин про те, що у відповідача є інше постійне місце проживання, в якому він проживає, дає підстави для його виселення із садового будинку без надання іншого житлового приміщення, оскільки частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника».

У п.27 рішення ЄСПЛ, справа «Садов`як проти України» (Заява № 17365/14) вказано, що: «суд також зазначає, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), п.п. 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), п. 44, та рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, п. 148 та п. 155 від 17.10.2013року)».

На підтвердження відсутності нерухомого майна на праві власності, що зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 , в справі міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 347997643 (т.1, а.с.70-73).

Зі змісту постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 серпня 2023 року, справа № 727/3611/22, щодо покладення ризику придбання майна з зареєстрованими особами, згідно якої новий власник спірного житлового приміщення, мала об`єктивну можливість знати про наявність прав на користування спірною квартирою і при набутті права власності мала усвідомлювати, що вона має зареєстроване місце проживання й право користування житлом.

Апеляційний суд зазначає, що таким чином позивач ОСОБА_2 знав про наявність права користування квартирою з боку ОСОБА_1 , але проігнорував цей факт. Виселення відповідача - апелянта у справі в подальшому спричинить непропорційне втручання саме в права ОСОБА_1 , оскільки, остання фактично позбавляється права на житло, в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та стає та залишається без даху над головою, що може спричинити небезпеку для її життя.

Отже, позивач ОСОБА_2 самостійно несе ризик у разі придбання нерухомого майна, в якому зареєстрована відповідач.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року, справа № 754/613/18-ц.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набула право користування квартирою АДРЕСА_1 і не підлягає виселенню із неї без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, у порушення норм діючого цивільно-процесуального законодавства суд незаконно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа.

По даній справі судом першої інстанції було відкрито провадження у справі ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 08 серпня 2023 року, та було вирішено слухати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження (т.1, а.с.57).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають із трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно з ч. 6, ст. 19 ЦПК України, що діяла на час відкриття провадження у справі, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів для непрацездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження, за змістом ч.3 ст. 274 ЦПК України суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Верховний Суд у своїй постанові від 03.02.2021 року у справі № 278/3367/19-ц роз`яснив, що позивач заявила вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим у ній неможливо визначити ціну позову, а тому справа не належить до категорії малозначних на підставі п. 1 ч.6 ст. 19 ЦПК України, та не визнана судом малозначною відповідно до п. 2 ч.6 ст. 19 ЦПК України.

У даному випадку, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, категорію справи, яка відноситься до сфери житлових питань, а також значення справи для відповідача, враховуючи необхідність дотримання основних засад цивільного судочинства, зазначених у ст. 2 ЦПК України та з метою недопущення порушення передбачених ст. 43 ЦПК України процесуальних прав учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції не вірно застосував правила позовного провадження та розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Всі вищевикладені обставини є підставою для скасування судового рішення та ухвалення постанови Одеським апеляційним судом.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Білого В.В. підлягає задоволенню, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.04.2024 року - скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білого Валерія Валерійовича задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 3 квітня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через відпустку суддів у справі, повне судове рішення складено 05.01.2026 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева