КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 761/2559/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Філії «Центр сервісного забезпечення» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання пункту трудового договору недійсним, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Свірєпової Анни Валеріївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року в складі судді Юзькової О. Л.,

встановив:

19.01.2024 ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сідельникової О. Л. звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), Філії «Центр сервісного забезпечення» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання пункту трудового договору недійсним, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилалася на те, що 04 жовтня 2021 року між нею та АТ «Українська залізниця» було укладено трудовий договір № 583-2021, за яким її було прийнято на посаду заступника директора філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця». Дія договору була визначена у період з 05.10.2021 до 06.10.2022 включно.

Наголошувала, що завдання та обов`язки заступника директора філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» необмежені в часі, не містять граничних строків їх виконання, повинні виконуватись системно і безперервно, що виключає можливість встановлення строку перебування у трудових відносинах.

Додатковою угодою №1 від 22.12.2021 до трудового договору №583-2021 від 04.10.2021 строк дії договору продовжено до 23.12.2022 року.

Додатковою угодою №4 від 01.12.2022 до трудового договору №583-2021 від 04.10.2021 строк дії договору продовжено до 25.12.2023 року.

З огляду на неодноразове продовження трудового договору між сторонами мали місце безстрокові трудові відносини.

Вона не надавала згоду на укладення строкового трудового договору з неодноразовим продовженням строку дії договору шляхом укладення додаткових угод, вона була впевнена, що правовідносини між сторонами строком не обмежені.

21 грудня 2023 року АТ «Українська залізниця» було видано наказ (розпорядження) №2414/ос про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено її з роботи 25.12.2023 року за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, не зважаючи на те, що вона з листопада 2023 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, є багатодітною матір`ю, самостійно здійснює догляд за дітьми, так як її чоловік проходить службу у Медичних Силах Збройних Сил України. Жодних пропозицій щодо працевлаштування їй не надходило, завчасних попереджень про майбутнє звільнення вона не отримувала.

Розрахунок при звільненні відповідачем проведено з порушенням строків, визначених ст. 116 КЗпП України. Звільнення відбулось 25.12.2023, в той час як остаточний розрахунок проведено 28.12.2023.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила суд:

- визнати пункт 7.1. розділу 7 трудового договору, укладеного 04.10.2021 №583-2021, пункт 4 Додаткової угоди № 1 від 22.12.2021, пункт 2 Додаткової угоди № 4 від 01.12.2022 в частині визначення строку дії даного трудового договору недійсними;

- визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) АТ «Українська залізниця» від 21.12.2023 року № 2414/ос про звільнення ОСОБА_1 з 25.12.2023 з посади заступника директора виконавчої філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» за пунктом 2 статті 36 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора виконавчої філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця»;

- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2023 по день винесення рішення у справі;

- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10 800 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 за власним волевиявленням уклала з відповідачем трудовий договір з визначеним строком його дії договору з урахуванням її інтересів.

Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати укладений між сторонами строковий трудовий договір, який переукладався декілька разів, таким, що укладений на невизначений строк, враховуючи те, що останній було укладено в інтересах працівника.

Щодо тверджень позивача про недотримання гарантій працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку суд зазначив, що на виконання приписів ч. 3 ст. 184 КЗпП України АТ «Українська залізниця»08.03.2024 направило на адресу ОСОБА_1 лист №Ц-1-95/4-24 від 07.03.2024, в якому запропонувало для її працевлаштування вакантні посади, які відповідали її освітньо-кваліфікаційному рівню та попередньому досвіду роботи.

Крім цього, з вимогою про виконання підприємством (установою, організацією) зобов`язання по працевлаштуванню працівника позивачка не зверталась.

Позивачем не доведено обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь незаконно звільнено працівника, оскільки доказів порушення прав ОСОБА_1 роботодавцем не отримано.

Також відсутні підстави і для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки 25.12.2023 позивач не виконувала своїх трудових обов`язків у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, розрахунок з позивачем здійснено в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

11.07.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Свірєпова А. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що у зв`язку з неодноразовим продовженням строку дії трудового договору № 583-2021 від 04.10.2021 шляхом укладення додаткових угод до нього трудовий договір, згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України, набрав ознак безстроковості, а тому звільнення позивача в зв`язку з закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Доказом того, що трудові відносини між сторонами не були обмежені строком, є наказ № 925/вт від 13.11.2023, згідно якого ОСОБА_1 була надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в період з 13.11.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тому припинення трудових відносин з позивачем з ініціативи роботодавця могло мати місце лише на загальних підставах, визначених у статті 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28.09.2022 та від 21.12.2023 у справі №591/873/21, на які посилалась позивач в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що за умовами працевлаштування на АТ «Українська залізниця» позивач була зобов`язана написати заяву про прийняття на посаду та підписати трудовий договір за зразком та формою, наданими відповідачем, вносити зміни в які було заборонено. Вказані документи були розроблені роботодавцем та містили чітко визначені умови працевлаштування, в тому числі, в частині строкового характеру трудових відносин, які, враховуючи характер та умови праці, є неправомірними, між тим є вигідними для роботодавця, оскільки дають можливість звільнити працівника за закінченням строку дії трудового договору. Тому написана позивачем заява про прийняття на посаду №2591/ос від 04.10.2021 разом з трудовим договором №583-2021 від 04.10.2021 та додатковими угодами до нього не визначає інтересів (бажання) позивача на строковість трудових відносин, як передбачено частиною другою статті 23 КЗпП України, та помилково визначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Умови працевлаштування, які діють на АТ «Українська залізниця», грубо порушують трудове законодавство в частині забезпечення гарантій трудових прав працівників, між тим, судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин частину першу статті 9 КЗпП України, а також висновків Верховного Суду України щодо застосування частини другої статті 23 та частини першої статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Суд першої інстанції не встановив обставин, з якими законодавець пов`язує укладення з працівником строкового трудового договору. Висновки суду про те, що трудовий договір було укладено сторонами з підстав, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України, з врахуванням інтересів (бажання) працівника, є необґрунтованими.

Крім цього, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що згідно з наказом AT «Українська залізниця» № 925/вт від 13.11.2023 ОСОБА_1 була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13.11.2023 до 15.09.2026, що, як наслідок, надавало позивачу правомірні очікування на те, що трудові відносини між сторонами триватимуть, принаймні, до закінчення «декретної відпуски», оскільки, за умовами ч. 3 ст. 40 КЗпП України, звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці не допускається.

Застосовуючи до спірних правовідносин ч. 3 ст. 184 КЗпП України, судом не враховано, що звільнення жінок у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору має свої особливості. А саме, у разі такого звільнення роботодавець зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності. При цьому, розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається ( постанова ВП ВС від 16 травня 2018 року у справі №759/19440/15-ц).

З фактичних обставин даної справи вбачається, що звільнення позивача та пропозиція щодо її працевлаштування, яку позивач не отримувала, мають суттєвий розрив у часі, а саме: 2 місяці та 18 днів, що у даному випадку не допускається. Застосовуючи до спірних правовідносин ч. 3 ст. 184 КЗпП України судом не враховано, що звільнення позивача відбулось з порушенням процедури, встановленої ст. 184 КЗпП України. Тому відсутні підстави вважати, що звільнення позивача було законним.

Судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року №6-р (ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Конституційний Суд дійшов висновку, що нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про законність звільнення позивача в період перебування у відпустці по догляду за дитиною до трьох років є помилковими, оскільки не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Крім цього, судом також не були враховані вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка забороняє звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Судом не враховано порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України щодо своєчасного проведення розрахунку по заробітній платі з працівником при звільненні.

15.08.2025 представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Шаповал І. О. подала відзив, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Волевиявлення ОСОБА_1 на укладення строкового трудового договору з строком дії з 05.10.2021 до 25.12.2023 підтверджується її особистими підписами на кожній сторінці трудового договору № 583-2021, в якому зазначено строк його дії, та додаткових угод до нього.

За час дії вказаного трудового договору позивачка не мала будь-яких претензій щодо його умов, в тому числі і щодо п.7.1 щодо встановленого строку його дії з 05.10.2021 до 25.12.2023, не зверталась до суду з позовом про визнання відповідних умов щодо встановленого строку дії трудового договору недійсними, не зверталась до правоохоронних органів щодо незаконного примушування або тиску на неї зі сторони роботодавця, не подавала скарги до Головного управління Держпраці в Київській області щодо незаконних дій роботодавця тощо.

Доказів того, що позивачка не мала можливості відмовитися від написання заяви про прийняття її на роботу на умовах строкового трудового договору матеріали справи не містять і позивачка не посилається на такі обставини в позовній заяві.

Доказом того, що трудовий договір від 04.10.2021 між AT «Українська залізниця»та ОСОБА_1 не міг бути укладений на невизначений строк і цей договір укладений в інтересах позивачки є її особиста заява від 04.10.2021 про призначення її на посаду заступника директора філії «Центр сервісного забезпечення» AT «Українська залізниця» на умовах трудового договору у письмовій формі строком з 05.10.2021 до 06.10.2022 в її інтересах у зв`язку із обставинами особистого характеру.

Іншої заяви ОСОБА_1 до AT «Українська залізниця» у жовтні 2021 року не подавала.

Підстав укладати з ОСОБА_1 у жовтні 2021 року безстроковий трудовий договір у товариства не було.

Враховуючи, що строковий трудовий договір був укладений саме відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України, яка є винятком з ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, такий трудовий договір не можна вважати таким, що укладений на невизначений строк в силу ч 2 ст. 39-1 КЗпП України.

21.12.2023, до закінчення строку дії трудового договору від 04.10.2021, АТ «Українська залізниця» поставило вимогу про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора виконавчої філії «Центр сервісного виробництва» у зв`язку з закінченням строку трудового договору, п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, 25.12.2023 трудові відносини між сторонами припинились належним чином, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Доводи позивачки на те, що завчасних попереджень про майбутнє звільнення вона не отримувала, не впливають на розгляд цієї справи. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначає, що умови п. 1.1. та 7.1 трудового договору не суперечать вимогам ч. 2 ст. 23 КЗпП України та не погіршують становище працівника порівняно з законодавством України про працю.

Посилання на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №591/873/21, є нерелевантними до даної справи.

AT «Українська залізниця» здійснило заходи з метою працевлаштування позивачки після її звільнення. Разом з цим, не отримання ОСОБА_1 вказаної пропозиції не свідчить про наявність порушень з боку роботодавця. Вимогу про виконання відповідачем обов`язку по працевлаштуванню ОСОБА_1 заявлено не було.

На час перебування жінки у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трьох років така жінка не працює і на час такої відпустки заробітна плата не зберігається. За таких обставин, починаючи з 13.11.2023 ОСОБА_1 фактично не здійснювала свою трудову функцію не з вини роботодавця, а у зв`язку із народженням у неї дитини, по догляду за якою вона перебувала у відпустці до досягнення дитиною трирічного віку.

Тому, у даній справі відсутні критерії за якими можливо було б виплатити заробітну плату позивачці в разі поновлення її на роботі, оскільки відсутня вина роботодавця у неможливості позивачкою виконувати свою трудову функцію в період з 13.11.2023, так як причини невиконання позивачкою трудової функції з 13.11.2023 та не отримання нею заробітної плати з цієї дати цілком залежали від самої позивачки, а не від роботодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, усі належні позивачеві при звільненні виплати мали бути їй виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником ОСОБА_1 вимоги про розрахунок.

Позивачка в день звільнення не працювала, з вимогою про розрахунок до АТ «Українська залізниця» не зверталась.

Незважаючи на це, в день звільнення ОСОБА_1 з нею був проведений розрахунок усіх належних їй при звільненні сум, що підтверджується : розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за грудень 2023 року, платіжною відомістю №280 за грудень 2023 року на видачу «Розрахункові при звільненні» та повідомленням №63338 ЦФБ від 25.12.2023 про виплату розрахункових при звільненні згідно відомості №280 від 22.12.2023.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Свірєпова А. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник АТ «Українська залізниця»- адвокат Лазаренко В. В. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 04.10.2021 ОСОБА_1 звернулась до АТ «Українська залізниця» з заявою про прийняття її на роботу на посаду заступника директора філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» на умовах трудового договору у письмовій формі строком з 05.10.2021 до 06.10.2022 в її інтересах у зв`язку із обставинами особистого характеру зі строком випробування три місяці (а.с.102 т.1).

04.10.2021 між АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 укладено трудовий договір №583-2021, за змістом п. 1.1. розділу 1 «Загальні положення» якого цей договір укладено відповідно до статті 23 КЗпП України та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах працівника та за його заявою до 06.10.2022. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 статті 21 КЗпП України.

Відповідно до пункту 7.1 розділу 7 цей договір діє з 05.10.2021 до 06.10.2022.

Наказом АТ «Українська залізниця» №2591/ос від 04.10.2021 ОСОБА_1 з 05.10.2021 призначено на посаду заступника директора філії «Центр сервісного забезпечення» на умовах строкового трудового договору. Підстава: заява ОСОБА_1 , подання від 29.09.2021 №ЦН-09/2387, трудовий договір від 04.10.2021 №583-2021 (а.с.110 т.1).

16.12.2021 ОСОБА_1 звернулась до АТ «Українська залізниця» з заявою про призначення її на посаду заступника директора філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» та внести зміни до трудового договору від 04.10.2021 №538-2021, встановивши строк дії договору з 23.12.2021 до 23.12.2022 в її інтересах у зв`язку з обставинами особистого характеру (а.с.111 т.1).

Додатковою угодою №1 від 22 грудня 2021 року до трудового договору №583-2021 від 04 жовтня 2021 року, АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 домовились про внесення змін до трудового договору від 04.10.2021 №583-2021, а саме:

Пункт 1.1. розділу 1. «Загальні положення» викласти у такій редакції:

«1.1. Цей Договір укладено відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України) та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах працівника та за його заявою до 23.12.2022. Цей Договір не є контрактом у розумінні частини 3 статті 21 КЗпП України».

Пункт 7.1 розділу 7. «Строк дії та інші умови» викласти у такій редакції:

« 7.1. Цей договір діє з 05.10.2021 до 23.12.2022 включно. Строк дії цього договору встановлено за погодженням сторін».

Наказом АТ «Українська залізниця» від 22.12.2021 №3156/ос ОСОБА_1 призначено заступником директора виконавчого філії «Центр сервісного забезпечення АТ «Українська залізниця» з 23.12.2021. Уведено в дію Додаткову угоду від 22.12.2021 №1 до трудового договору від 04.10.20921 №583-2021, укладеного з ОСОБА_1 , заступником директора філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця», та внесено зміни до наказу АТ «Українська залізниця» від 04.10.2021 №2591/ос замінивши слова «з 05.10.2021 до 06.10.22» словами «з 05.10.2021 до 23.12.2022» ( а.с.113 т.1).

Додатковою угодою №4 від 01 грудня 2022 року до трудового договору №583-2021 від 04 жовтня 2021 року, АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 домовились про внесення змін до трудового договору від 04.10.2021 №583-2021, а саме:

Пункт 1.1. розділу 1. «Загальні положення» викласти у такій редакції:

«1.1. Цей Договір укладено відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України) та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах працівника та за його заявою до 25.12.2023. Цей Договір не є контрактом у розумінні частини 3 статті 21 КЗпП України».

Внести зміни до пункту 7.1 розділу 7. «Строк дії та інші умови» трудового договору, виклавши такий у наступній редакції: « 7.1. Цей договір діє з 05.10.2021 до 23.12.2022 включно. Строк дії цього договору встановлено за погодженням сторін» (а.с. 114 т.1).

Наказом АТ «Українська залізниця» від 01.12.2022 №2173/ос уведено в дію Додаткову угоду від 01.12.2022 №4 до трудового договору від 04.10.20921 №583-2021, укладеного з ОСОБА_1 , заступником директора філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця», та внесено зміни до наказу АТ «Українська залізниця» від 04.10.2021 №2591/ос замінивши слова «з 05.10.2021 до 23.12.22» словами «з 05.10.2021 до 25.12.2023». Підстава: заява ОСОБА_1 , подання від 01.11.2022 №ЦОГ-15/792, додаткова угода від 01.12.2022 №4 до трудового договору від 04.10.2021 №583-2021 ( а.с.115 т.1).

Наказом АТ «Українська залізниця» від 13.11.2023 №925/вт ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Період відпустки з 13.11.2023 по 15.09.2026. Підстава: заява ОСОБА_1 , свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 , видане Шевченківським ВДРАЦС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) 26.09.2023, дата народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , ст. 18 Закону України «Про відпустки» (а.с.117 т.1).

Наказом АТ «Українська залізниця» №2414/ос від 21.12.2023 року ОСОБА_1 звільнено 25.12.2023 з посади заступника директора виконавчого філії «Центр сервісного забезпечення» у зв`язку із закінченням строку трудового договору, укладеного на визначений строк, п. 2 ст.36 КЗпП України. Підстава: п.7.1 трудового договору від 04.10.2021 №583-2021, наказ від 04.10.2021 №2591/ос (а.с.116 т.1).

Відповідно до платіжної відомості №280 на видачу «розрахункові при звільненні за грудень 2023 р.» в сумі 111 124 грн 51 коп., в банк для оплати в термін з 25.12.2023 по 25.12.2023 р. (а.с.124 т.1).

Відповідно до повідомлення №63388 ЦФБ від 25.12.2023, оплата розрахункових при звільненні згідно відомості №280 від 22.12.2023 перераховано повністю (а.с.125 т.1).

07.03.2024 АТ «Українська залізниця» направило ОСОБА_1 лист, в якому з метою належного виконання ст. 184 КЗпП України останній запропоновано для працевлаштування вакантні посади ( а.с. 121 т.1).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки у зв`язку з вагітністю, пологами і доглядом за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи у зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, зазначається у наказі про прийняття на роботу (призначення на посаду). Саме формулювання змісту наказу про прийняття на роботу працівника чи про призначення, наприклад, керівника (в. о. керівника) зазначається у письмовій формі домовленості сторін трудового договору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У згаданій нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певної події, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленої події є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений (постанова Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі №757/34139/18-ц).

Власник не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Винятком з цього правила є фактичне продовження трудових відносини, коли жодна з сторін за закінченням строку дії трудового договору не поставила вимогу про їх припинення. У такому випадку дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк (стаття 39-1 КЗпП України), а у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк - на строк, передбачений законодавчими актами ( постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі №750/11014/23).

Закінчення строку дії трудового договору і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою щодо розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи та наміру роботодавця переукласти або продовжити трудовий договір, трудові відносини.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 266/3163/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 522/7888/16-ц.

Строковий трудовий договір може укладатися як під час прийняття на роботу, так і згодом, якщо є підстави для укладання (переукладання) строкового трудового договору, а саме: якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку про відсутність в законодавстві заборони щодо укладення строкового трудового договору, якщо на те є воля сторін.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2021 року між АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 укладений строковий трудовий договір зі строком дії з 05.10.2021 до 06.10.2022.

Волевиявлення позивача на укладення строкового трудового договору підтверджується складеною нею заявою, в якій вона просила прийняти її на посаду заступника директора філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» на умовах трудового договору строком з 05.10.2021 до 06.10.2022 в її інтересах у зв`язку із обставинами особистого характеру (а.с.102 т.1).

Також між сторонами неодноразово за заявами позивача були укладені додаткові угоди №1 від 22 грудня 2021 року ( встановлено строк дії договору з 05.10.2021 до 23.12.2022) та № 4 від 01 грудня 2022 року (встановлено строк дії договору з 05.10.2021 до 23.12.2022).

Вказані обставини свідчать про обізнаність та згоду позивача на укладення строкового трудового договору. Отже, ОСОБА_1 мала усвідомлювати строковий характер трудових правовідносин, а також вірогідність їх припинення після закінчення строку дії трудового договору.

З огляду на викладене, є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що вона не надавала згоду на укладення строкового трудового договору, а з урахуванням неодноразових продовжень дії строкового трудового договору вона була впевнена, що правовідносини між сторонами строком не обмежені.

Доводи апеляційної скарги, що у зв`язку з із неодноразовим продовженням строку дії трудового договору шляхом укладення додаткових угод до нього трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, враховуючи що між сторонами був укладений строковий трудовий договір, з урахуванням інтересів працівника, відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України.

Висновки суду першої інстанції в даній справі не суперечать висновкам, які викладено в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2023 року у справі №591/873/21, враховуючи, що фактичні обставини в даній справі є іншими.

В справі №591/873/21 було встановлено, що за строковим трудовим договором, який неодноразово пролонгувався сторонами, позивач приймалася на роботу на посаду менеджера з питань регіонального розвитку, стосовно якої законодавець не вимагає обмеження трудових відносин строком чи контрактом з установленим строком дії, виконувана нею робота була постійною, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для укладення з позивачкою контракту зі встановленим строком дії.

В даній справі обставини є іншими, враховуючи укладення строкового договору з урахуванням інтересів працівника, відповідно до змісту поданої заяви.

Укладення строкового трудового договору в інтересах працівника прямо передбачено ч. 2 ст. 23 КЗпП України.

Укладення трудового договору на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, не погіршує становище працівника порівняно із законодавством про працю та не суперечить нормам трудового законодавства.

Позивачем не доведено ту обставину, що у неї було відсутнє волевиявлення на укладення саме строкового трудового договору, проте за умовами працевлаштування вона була зобов`язана написати заяву про прийняття на посаду та підписати трудовий договір за зразком і формою, наданим відповідачем.

Не зазначення в написаній позивачем заяві про прийняття на посаду №2591/0с від 04.10.2021 які саме її інтереси підлягають врахуванню при укладенні строкового договору не є достатньою підставою для висновку, що жодного інтересу (бажання) в укладенні такого договору вона не мала, а запропоновані умови щодо строку дії договору були вигідними лише для роботодавця.

Позивачем не спростована презумпція правомірності укладення з нею саме строкового трудового договору, враховуючи, що вона була проінформована про умови укладеного з нею строкового трудового договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодилася з ними, неодноразово подаючи відповідні заяви про укладення строкового трудового договору, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання пунктів трудового договору та додаткових угод в частині визначення строку дії договору недійсними.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі №759/19440/15-ц, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості, а саме: звільнення, зокрема, вагітних жінок можливе на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, однак провадиться з обов`язковим працевлаштуванням вагітної, тобто власник або уповноважений ним орган зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило вагітну жінку, обов`язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі.

За заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов`язання по її працевлаштуванню.

Позовних вимог про виконання АТ «Українська залізниця» обов`язку по працевлаштуванню ОСОБА_1 , яка має дитину віком до трьох років, по справі заявлено не було.

Щодо доводів апеляційної скарги на порушення норм частини третьої статті 40 КЗпП України щодо заборони звільнення працівників з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також порушення вимог частини першої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану ( далі - Закон № 2136-ІХ).

За приписами частини третьої статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП.

Конституційний Суд України зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

Отже, пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП, є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення, свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП, а не про відсутність законних підстав для звільнення.

За змістом статті 5 Закону № 2136-ІХ, у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки, слід зазначити таке.

В даному випадку звільнення працівника відбулось не з ініціативи роботодавця, а у зв`язку з закінченням строкового трудового договору, а тому положення статті 5 Закону № 2136-ІХ на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Отже, суд першої інстанції, урахувавши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивачки з займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору, укладеного на визначений строк відбулося із дотриманням процедури звільнення.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доводам позивача щодо порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України щодо своєчасного проведення розрахунку по заробітній платі при звільненні, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Свірєпової Анни Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук