Справа № 372/6240/23
Провадження 2-111/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.

за участю секретар Денисенко Ю.С.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третія особа - Обухівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виключення з актового запису відомостей про батьківство,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить виключити із актового запису про народження № 7 від 22.03.2002 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиненого відділом реєстрації актів громадянського стану Обухівського районного управління юстиції, данні про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 29.10.1994 між сторонами було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі народилися діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В літку 1998 позивач познайомилася з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з яким мала позашлюбні стосунки. Від цих стосунків позивач завагітніла та згодом народився син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, то саме він був записаний батьком ОСОБА_9 . При цьому позивач повідомила відповідача про стосунки з іншим чоловіком. Спільне життя у сторін не склалося, та через деякий час після народження сина ОСОБА_9 , вони стали проживати окремо. Відповідач знав, що ОСОБА_9 не є його рідним сином та не приймав участі в його утриманні та вихованні.

У 2002 році позивач відновила стосунки з біологічним батьком ОСОБА_9 , і вона разом з дітьми переїхали жити до нього, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що проживає за цією адресою по теперішній час.

Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, син позивачки ОСОБА_5 , був призваний до лав Збройних Сил України.

29.07.2022 позивачка отримала сповіщення сім`ї № 31 від 29.07.2022 про те, що солдат ОСОБА_5 зник безвісти під час виконання бойового завдання.

Позивач зазначає, що не зважаючи на те, що відповідач не визнавав ОСОБА_5 своїм сином, не виконував щодо нього батьківських обов`язків, він все одно подав заяву до військової частини на здійснення виплат сім`ям зниклих військовослужбовців.

На усну вимогу забрати заяву про призначення виплат сім`ям зниклих військовослужбовців, відповідач відмовився та пояснив що вважає це моральною компенсацією за те, що він записаний батьком дитини.

Позивач вважає, що біологічним батьком сина ОСОБА_9 , є ОСОБА_8 . Проте оскільки останній помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , і не може заявити про своє батьківство, позивач що немає іншого способу протистояти неправомірній поведінці відповідача щодо отримання грошової компенсації за зниклого під час виконання бойового завдання ОСОБА_5 .

Також, позивач зазначає, що оскільки ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , то до спірних правовідносин мають застосовуватися норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, а не норми Сімейного кодексу України.

Встановити факт того, що відповідач не є біологічним батьком ОСОБА_5 , можливо за допомогою судово-генетичної експертизи. Хоча ОСОБА_5 рахується зниклим, проте його біологічний матеріал зберігається в лабораторії ТОВ «Центр служби крові «Біофарма плазма» до якої останній здав кров в якості донора у січні 2022 року.

Виключення запису про батьківство відповідача необхідно позивачу для позбавлення можливості відповідача на неправомірне звернення до органів нотаріату із заявою про відкриття спадщини, у разі оголошення ОСОБА_5 померлим.

21.02.2024 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Обгрунтовуючи свої заперечення відповідач зазначив, що син ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 . Після народження сина, позивачка сама записала у свідоцтві про народження відповідача батьком дитини, і про те що він не є біологічним батьком ОСОБА_9 , позивач ніколи не говорила. Відповідач завжди вважав ОСОБА_9 своїм сином, приймав участь у його виховані та повністю утримував позивачку та спільних дітей до того часу, поки вона не залишила його та забравши дітей пішла жити до ОСОБА_8 .

Відповідач зазначає, що а ні позивач, а ні ОСОБА_8 не зверталися з позовом до суду про визнання останнього батьком ОСОБА_9 . Крім того, починаючи з 2002 року і до дня смерті, ОСОБА_8 не проводив генетичну експертизу, для визначення біологічного батьківства з сином ОСОБА_9 .

Також, обгрунтовуючи свої заперечення, відповідач послався на ст. 138 СК України, відповідно до якої, вимоги матері про виключення запису про її чоловіка, як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється в один рік, яка починається від дня реєстрації народження. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

21.02.2024 відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

04.03.2024 представник позивача клопотання, в якому просила відмовити відповідачу у задоволенні заяви щодо застосування строків позовної давності та поновити позивачу строк на звернення до суду, взявши до уваги п. 1 постанови ВСУ № 3 від 15.05.06 р. Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, судам слід звернути увагу на те, що з загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі ( ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовувалися в частині тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Тобто питання щодо походження дитини суд буде вирішувати на підставі будь-яких доказів про походження дитини. Крім того, Кодекс про шлюб та сім`ю, який діяв на час народження дитини (станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не містить обмежень щодо оскарження матір`ю дитини батьківства свого чоловіка.

Ухвалою суду від 15.01.2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 15.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, додактово зазначили, що відповідач не є батьком ОСОБА_5 , не сплачував аліменти на його утримання, платив лише на доньок, не цікавився його життям. Також позивач зазначила, що ОСОБА_5 народився в 1999 році, в цей час сторони не мали шлюбних стосунків. Позивач в цей період проживла однією сімєю з ОСОБА_10 , який і є батьком ОСОБА_5 . ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та відповідач також про це знали. Відповідач жодного разу не цікавився як ОСОБА_5 проходить військову службу, почав цим цікавитись лише коли ОСОБА_5 безвісті зник і батьки повинні отримати кошти. Крім того, відповідач ухиляється від експертии.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його особистої участі. До вказаного клопотання долучив письмові пояснення, в яких зазначив, що повністю заперечує проти заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзив іна позовну заяву, додаткоко зазначив, що будь-яких доказів що відповідач не є батьком ОСОБА_5 суду не надано. Крім того, позивач пропутсила строк позовної даності, також відповідач не ухилявся від проведення експертизи.

Представник третьої особи Обухівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що є односельчанкою сторін. Позивач в період народження сина не проживала з відповідачем, проте передувала в зареєстрованому шлюбі з ним, а проживала цивільним шлюбом з ОСОБА_8 . Так як шлюб на той час не було розірвано, відповідача записали як батька дитини. Через деякий час позивач та відповідач знову почали проживати разом, проте в подальшому шлюб було розірвано. Відповідач не приймав участі у вихованні ОСОБА_5 , так як не вважав себе його батьком. Свідок працювала в сільській раді і коли відповідач особисто говорив, коли реєстрували дитину, що він не є батьком.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що донькою позивача та відповідача. Їй відомо, що батьком ОСОБА_5 був ОСОБА_8 , вони були дуже схожі один на одного. Відповідач особисто весь час про це говорив. Мати та ОСОБА_8 проживали однією сім`єю. Брат також вважав своїм батьком ОСОБА_8 , мав намір внести відповідні зміни в свідоцтво про народження, проте не встиг.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (дублікат) серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області 21.11.2007 р.

Позивач у своєму позові зазначила, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23.11.2023, проте відповідних доказів не надала, у матеріалах справи копія вказаного рішення відсутня. Відповідачем, в свою чергу не заперечується факт розірвання шлюбу, проте відповідного рішення ним також суду не надано.

ІНФОРМАЦІЯ_8 народився ОСОБА_5 , батьками якого записані позивач та відповідач, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Обухівського районного управління юстиції 22.03.2002 р.

З копії сповіщення сім`ї № ІНФОРМАЦІЯ_9 від 29.07.2022 вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено про те, що її син, солдат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , під час виконання бойового завдання зник безвісти 26.07.2022 р.

З копії листа командира в/ч НОМЕР_3 № 1439 від 09.10.2023 вбачається, що розглянуто заяву ОСОБА_1 про зупинення виплат грошового забезпечення безвісті відсутнього військовослужбовця ОСОБА_5 на користь батька ОСОБА_4 та відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

Згідно частини третьої статті 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Згідно вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Пунктами 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Оспорюваний позивачем актовий запис № 7 про народження ОСОБА_5 , в частині відомостей про батька дитини, вчинено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області 22 березня 2002 р.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспорюваного позивачем актового запису.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2018 року у справі № 757/36468/16-ц (касаційне провадження 61-33593св18).

Подібні за своєю суттю правові висновки щодо застосування до вирішення спірних правовідносин законодавства, чинного станом на момент їх виникнення викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (касаційне провадження № 61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (касаційне провадження № 61-26210св18) та у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).

Статтею 52 КпШС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), визначено походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків.

Відповідно до 54 КпШС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 КпШС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Законодавство про шлюб та сім`ю передбачало презумпцію про те, що батьком дитини жінки, яка перебуває у шлюбі, є не хтось інший, а її чоловік та допускало оспорювання запису в якості батька дитини для виправлення можливих помилок. В інтересах дитини, стаття 56 КпШС встановлювала нетривалий річний строк для оспорювання вказаного запису, обчислюваний з того часу, коли особі стало або повинно було стати відомо про проведений запис та не пов`язувала право на оспорювання батьківства з досягненням дитиною повноліття; в КпШС не було передбачено заборону на оспорювання актового запису після досягнення дитиною повноліття.

У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні.

У даній справі, позивач стверджує, що в її чоловіка ОСОБА_4 відсутнє кровне споріднення та родинні відносини з її сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому він не має права претендувати на виплати сім`ям зниклих військовослужбовців.

За допомогою цього позову, ОСОБА_1 намагається захистити свій приватний інтерес (зокрема, для одноосібного отримання виплат сім`ям зниклих військовослужбовців).

З позовної заяви вбачається, що на момент проведення запису про народження дитини, позивачу було відомо, що ймовірним батьком дитини, є інша особа, а не її чоловік.

Зі змісту позовної заяви та пояснень учасників справи в судовому засіданні вбачається, що відповідно до ч. 1 ст. 56 КпШС України, протягом року після реєстрації народження сина ОСОБА_9 та внесення відповідного запису про батька дитини до актового запису про народження дитини, його мати ОСОБА_1 , та або ймовірний біологічний батько із позовними вимогами про оспорення батьківства не зверталися.

Законодавство не передбачало і не передбачає можливості задоволення позову у зв`язку з поважністю причин пропуску припинювального строку, встановленого законом для захисту певного порушеного права, чи його поновлення з поважних причин.

Оскільки згідно зі ст. 56 КпШС України річний строк звернення до суду з такою вимогою є припинювальним, закінчився за часу дії КпШС України і продовженню не підлягає, правові підстави для задоволення позову на підставі вказаної норми закону відсутні і позов задоволенню не підлягає.

Крім того, згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень статті 15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Особа, яка звертається до суду з позовом про оспорювання акту, повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним актом і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача, суду не потрібно вдаватись до оцінки спірного акту на предмет його відповідності положенням законодавства.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Суд, на підставі наданих сторонами доказів, повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач звернулася до суду з позовом про оспорювання батьківства її чоловіка та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини - ОСОБА_5 .

Станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом у грудні 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був повнолітнім.

Положеннями законодавства, яке регулює сімейні правовідносини, зокрема, відносини батьків та дітей, встановлене визначене коло взаємних прав і обов`язків батьків і дітей, обов`язки батьків по захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей, права і обов`язки батьків по вихованню дітей, тощо.

Обов`язки батьків щодо неповнолітніх дітей діють з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, сприяння засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, створення умов для отримання дитиною освіти, тощо, - надані батькам до досягнення дитиною повноліття, після чого дитина набуває повної правосуб`єктності і необхідність виконання батьками указаних вище обов`язків не є імперативно.

Існування відомостей про батька в актовому записі про народження дитини після досягнення дитиною повноліття саме по собі не призводить до порушення прав осіб, які записані батьками дитини.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 не надала суду належних обґрунтувань щодо того, чим порушено, оспорено або не визнано її права, свободи чи інтереси внаслідок існування відомостей щодо батьківства ОСОБА_4 у актовому записі про народження дитини, яка станом на момент звернення до суду із даним позовом досягла повноліття.

Доводи позову про те, що ОСОБА_4 у майбутньому зможе претендувати на спадщину після ОСОБА_5 на момент розгляду даної справи зводяться до припущень.

Порушення позивачем позову про виключення з актового запису відомостей про батьківство не стосується прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси повнолітнього сина, й такі підстави позову відсутні.

Рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1984 року у справі "Расмуссен проти Данії" [Rasmussen v. Denmark]), від 09 жовтня 1999 року N 34308/96 у справі "Йилдирим проти Австрії" [Yildirim v. Austria]).

Існування відомостей про батька в актовому записі про народження дитини після досягнення дитиною повноліття саме по собі не призводить до порушення прав дитини.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про виключення з актового запису відомостей про батьківство необхідно відмовити.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім цього покази свідків у даних категоріях справ не можуть підтверджувати або спростувати факт батьківства, а з інші надані позивачем докази не підтверджують, що відповідач не є батьком ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

У постанові Верховного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

За таких обставин, підстав для застосування строку позовної давності відсутні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.141 та ч.2 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 258, 259, 263,268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третія особа - Обухівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виключення з актового запису відомостей про батьківство - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 02.01.2026.

Суддя О.Б. Тиханський