Справа № 203/2057/25
Провадження № 2/0203/1357/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Іваницької І.В.

за участю секретаря судового засідання Кочевської В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частково недійсним, усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просять:

-визнати недійсним договір дарування 3-714 від 20.12.2022 в частині розподілу загальної площі квартири АДРЕСА_1 та вважати розмір площі частини квартири ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1): житлової площі 25,5 кв.м (поз.5 - житлова кімната - 10,4 кв.м; поз.6 - житлова кімната - 15,1 кв.м.) та частини площі загального користування - 13,95 (поз.1 - коридор - 5,1 кв.м.; поз.4 - коридор 5,3 кв.м.; поз.7 - кухня - 8,4 кв.м.; поз.8 - кухня 7,2 кв.м.; поз.9 - вбиральня - 0,9 кв.м.; поз.10 - умивальня 1,0 кв.м.), що складає розмір частки 45/100;

-зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у доступі до місць загального користування шляхом демонтування самовільно вбудованої металевої двері між коридорами (поз.1 та поз.4) в середині комунальної квартири АДРЕСА_1 .

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір дарування від 20.12.2022 щодо розміру частки квартири, яку отримала відповідачка, суперечить рішенню Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 по справі №2/0203/2/13, оскільки відбулася зміна власника частини квартири без урахування рішення суду щодо розміру цієї частки та за новим власником було оформлено частку більшого розміру, ніж на той момент належала попередньому власнику. Викладене порушує права позивачів щодо розміру площі, на яку вони мають право користування, перешкоджає в реалізації права на приватизацію житла. Крім того, відповідачка, самовільно встановивши металеві двері між коридорами поз. 1 та поз. 4 квартири, здійснила фактичне перешкоджання у доступі до місць загального користування, що суперечить положенням ст. 358 ЦК України та порушує права позивачів на користування ними.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2025 цивільну справу було розподілено головуючому судді Іваницькій І.В.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 01.05.2025 після усунення позивачами недоліків позовної заяви її прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі №203/2057/25, який визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження; проведення підготовчого судового засідання у справі призначено на 19.05.2025.

15.05.2025 від позивачів до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 21.05.2025 заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частково недійсним та усунення перешкод у користуванні майном задоволено; заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1.

19.05.2025, у зв`язку з перебуванням судді в іншому провадженні, розгляд справи перенесений на 04.07.2025.

22.05.2025 від представника відповідачки адвоката Бочкарь Р.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити, стягнути солідарно з позивачів на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.

Поданий відзив на позовну заяву обґрунтований наступним:

-позивачі не скористались своїм правом та не виконали свої обов`язки з подання заяви державному реєстратору для проведення реєстраційних дій на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 по справі №2/0203/2/13;

-рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 по справі №2/0203/2/13 не було скасовано право власності попереднього власника, яке на той час вже було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

-позивачам вже було відмовлено в задоволенні позовних вимог з аналогічним предметом у 2019 році, про що свідчить постанова Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №203/1931/16-ц;

-законодавчі підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним відсутні;

-строк позовної давності по зверненню позивачів до попереднього власника сплив 16.04.2017, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, отже строк позовної давності у даній справі пропущений, позивачі поважності причин його пропуску не навели;

-позивачами не надані докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, тому відсутні підстави для їх стягнення;

-витрати відповідачки на професійну правничу допомогу складають 8 000, 00 грн, на підтвердження чого надані належні докази.

05.06.2025 від позивачів до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вони, зокрема, зазначили, що рішення Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №203/1931/16-ц не скасовує та не змінює рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 у справі №2/0203/2/13, а предмет та підстави позовів у зазначених справах не можна вважати аналогічними; доводи щодо «втрати інтересу», «неповідомлення обставин», «зловживання процесуальними правами» є безпідставними; звернення з позовом у цій справі є вимушеним способом захисту позивачів у зв`язку з неможливістю реалізації права на приватизацію житла, яке підтверджене рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 у справі №203/2295/21; правові висновки Верховного Суду України у справі №922/3537/17 не мають релевантного відношення до даного спору з огляду на його предмет; трирічний строк позовної давності у даному спорі не сплив, оскільки оспорюється правочин від 20.12.2022; у позовній заяві зазначений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, докази щодо витрат будуть подані відповідно до ст. 141 Цивільного кодексу України.

У підготовчому судовому засіданні 04.07.2025 оголошено перерву до 28.07.2025.

11.07.2025 від представника відповідачки адвоката Бочкарь Р.В. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник, зокрема, зазначив, що єдиним офіційним визнанням та підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав є внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; позивачі намагаються позбавити відповідача її конституційного права власності на частину майна, яке належить їй на законних підставах; позивачами не наводиться підстав недійсності оспорюваного правочину відповідно до ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

28.07.2025 від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він позовну заяву повністю підтримав.

У судовому засіданні 28.07.2025 закрито підготовче судове засідання, призначено цивільну справу до розгляду по суті на 27.08.2025, про що постановлено ухвалу.

У судовому засіданні 27.08.2025 розгляд справи відкладений на 29.09.2025.

У зв`язку з технічною неможливістю здійснення запису судового засідання, розгляд справи, призначений на 29.09.2025, перенесений на 21.10.2025.

У судовому засіданні 21.10.2025 розгляд справи відкладений на 20.11.2025.

19.11.2025 від представника позивачки адвоката Попко В.О. до суду надійшли письмові пояснення, які залишені судом без розгляду як такі, що не відповідають положенням ч. 2 ст. 174 ЦПК України та подані без наявності підстав, визначених ч. 5 ст. 174 ЦПК України.

20.11.2025 від представника відповідачки адвоката Бочкарь Р.В. до суду надійшла заява, в якій він підтримав позицію, викладену в поданому відзиві на позовну заяву, просив розгляд справи здійснювати без участі сторін.

У судовому засіданні 20.11.2025 позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити; суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого призначено на 01.12.2025.

01.12.2025, у зв`язку з участю судді в іншому проваджені, розгляд справи перенесено на 04.12.2025.

04.12.2025 від позивачки до суду надійшла заява, в якій вона просила проголошення рішення суду у справі №203/2057/25 проводити без її участі.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки, повноважних представників сторін, врахувавши позицію позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 у справі №203/2295/21, яке набрало законної сили, встановлені наступні обставини, які відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню при вирішенні даної справи.

ОСОБА_2 з 03.12.1987 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , від якого мають повнолітню доньку ОСОБА_4 .

З 1994 року позивачка разом із сім?єю проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Вказана квартира в цілому складається з наступних приміщень: позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 2 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м; позиція 3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 5 - житлова кімната, площею 10,4 кв.м; позиція 6 - житлова кімната, площею 15,1 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі розпорядження виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 06.10.1993 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким останні стали власниками 51/100 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв.м, без визначення конкретних приміщень.

При виготовленні приватизаційних документів спочатку як на окрему двокімнатну квартиру, загальною площею 40,5 кв.м, приватизаційним органом «Колективне Інвестиційно-приватизаційне підприємство «СОБІНА», а потім при переробці приватизаційних документів на ці ж площі приватизаційним органом УЖКГ тільки з підрахунком частки (свідоцтво про право власності на житло від 06.10.1993 року на 51/100 частки квартири) була допущена помилка, а саме: до площі, яку займали ОСОБА_5 з ОСОБА_6 помилково були віднесені приміщення загального користування.

На той час кімнати розміром 11,7 кв.м та 20,2 кв.м, які зараз займає ОСОБА_2 разом із сім`єю, були визнанні нежитловими та на підставі договору оренди №438 від 03.12.1987 «Про оренду нежитлового приміщення» приміщення площею 31,9 кв.м, було передано кооперативу «Комп`ютер».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Згідно даних Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, розпорядженням органу приватизації від 06.10.1993 у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_7 передана ізольована двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , а у 1995 році видане виправлене свідоцтво про право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на 51/100 часток квартири загальною площею 42,8 кв.м, що включає: дві житлові кімнати, площами 10,4 кв.м, 15,1 кв.м; кухню - 8,4 кв.м; уборну - 0,9 кв.м; коридор - 5,3 кв.м; частину місць загального користування: коридору - 5,1 кв.м та вмивальника - 1,0 кв.м.

30.05.2013 П`ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким остання стала власником 51/200 частин квартири АДРЕСА_2 квартири після смерті ОСОБА_6 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 30.05.2013 за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 51/200 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013, а 08.09.2017 зареєстровано право власності на 51/200 частин вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993.

Крім того, 22.07.1994 рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради м.Дніпропетровська №1236 дві кімнати, загальною площею 31,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , були включені до службового житлового фонду ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська.

Також 22.07.1994 позивачці ОСОБА_2 було видано ордер №393 серії «С» на склад сім`ї із трьох осіб на зайняття двох кімнат загальною площею 31,9 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

З урахуванням вказаних вище обставин, а також встановивши, що спірна квартира є комунальною, а тому місця загального користування повинні знаходитись у користуванні всіх мешканців зазначеної квартири, Апеляційним судом Дніпропетровської області 17.04.2014 у цивільній справі №2/0203/2/13 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, КП «Дніпропетровське МБТІ», КВЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визначення часток, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП «Дніпропетровське МБТІ» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та відшкодування моральної шкоди, було ухвалено рішення, яке набрало законної сили, згідно якого визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження Дніпропетровського міськвиконкому №К-1471 від 06.10.1993 року на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 в частині розміру загальної площі 42,80 кв.м та вважати розмір приватизованої площі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 : житлової площі 25,5 кв.м (позиція 5 - житлова кімната, площею 10,4 кв.м; позиція 6 - житлова кімната, площею 15,1 кв.м ) та частини площі загального користування - 13,95 кв.м (позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м).

Також вказаним рішенням було зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 усунути перешкоди у доступі до міст загального користування, шляхом демонтування самочинно вбудованої металевої двері між коридорами в середині комунальної квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.09.2015 було виключено із числа службових дві кімнати площею 31,9 кв.м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 та відповідно до цього рішення 01.10.2015 ОСОБА_2 повторно видано ордер № на склад сім`ї з трьох осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 31,9 кв.м, яке складається з двох кімнат у комунальній квартирі АДРЕСА_1 .

26.04.2016 ОСОБА_2 звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_5 , Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа - П`ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, внесення змін до технічної характеристики квартири.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.10.2016 у цивільній справі №203/1931/16-ц зазначений вище позов ОСОБА_2 було задоволено частково, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 30.05.2013 П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за яким ОСОБА_5 набула у порядку спадкування за зап овітом після смерті ОСОБА_6 право власності на 51/200 частину квартири АДРЕСА_1 ; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на підставі вказаного свідоцтва; а також скасовано державну реєстрацію свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.10.1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів на 51/100 частину квартири АДРЕСА_1 в частині розміру загальної приватизованої площі - 42,8 кв.м, залишивши реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житлову площу 25,5 кв.м (житлові кімнати площею 10,4 кв.м та 15,1 кв.м відповідно) та частини площі загального користування - 13,95 кв.м. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2017 рішення суду першої інстанції від 18.10.2016 було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.02.2019 рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.10.2016 та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2017 скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. З наведених у постанові мотивів вбачається, що підставою скасування судових рішень стало те, що у виданому ОСОБА_5 свідоцтві від 30.05.2013 на 51/200 частини квартири АДРЕСА_1 зазначені лише частки і не вказані місця загального користування, зокрема коридор і вбиральня, з приводу яких виник спір між сторонами, що не перешкоджає здійснити ОСОБА_2 право на приватизацію.

Після звернення ОСОБА_2 09.09.2019 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про оформлення передачі в приватну спільну часткову власність виділеного їй згідно вказаного вище ордеру житла, 21.10.2019 за вих.№ 3/16-4477 їй було відмовлено у приватизації з підстав, які визначені як «надані документи не оформлені належним чином». Зокрема, вказано, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на 51/200 частку зазначеної квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року та 51/200 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року за ОСОБА_5 , а тому враховуючи подані документи для приватизації займаної заявником частки комунальної квартири АДРЕСА_4 та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно неможливо здійснити коректний розрахунок площ та часток зазначеної квартири.

В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання відмови в приватизації квартири незаконною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2020 у цивільній справі №203/4462/19, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 було задоволено частково та визнано незаконною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 21.10.2019 за вих.№ 3/16-4477 ОСОБА_2 в приватизації квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.11.2022 у цивільній справі №200/5870/17, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №577 від 21.09.2015 року про виключення із числа службових жилих приміщень двох кімнат, житловою площею 31,9 кв.м, у комунальній квартирі АДРЕСА_1 та визнання недійсним ордеру № на вказане жиле приміщення, виданого ОСОБА_2

20.12.2022 право власності на 51/100 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20.12.2022 було зареєстровано за донькою ОСОБА_5 - ОСОБА_9 .

Після набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі №203/4462/19 ОСОБА_2 23.03.2021 разом із членами сім`ї повторно звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою щодо приватизації займаних ними приміщень квартири АДРЕСА_1 .

Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13.05.2021 за вих.№3/16-2098 позивачці повідомлено про відмову у наданні адміністративної послуги через те, що надані документи, а саме: копія ордеру від 01.10.2015 №, копія рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.1998, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2020, не засвідчені належним чином. При цьому, в листі від 13.05.2021 також зазначено, що з визначених рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року площ займаних наймачами приміщень та частини площ загального користування не має можливості здійснити за методикою розрахунку відповідно до Положення розподіл між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на 51/200 частку зазначеної квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року та 51/200 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року за ОСОБА_5 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 у справі №203/2295/21, яке набрало законної сили, зокрема, визнано відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13.05.2021 за вих.№3/16-2098 ОСОБА_2 в приватизації квартири АДРЕСА_1 згідно заяви останньої від 18 березня 2021 року - незаконною. Визнано за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право на приватизацію приміщень у квартирі АДРЕСА_1 , а саме: позиція 2 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м; позиція 3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м; частину місць загального користування, площею 13,95 кв.м, до складу яких входять: позиція 1 - коридор, площею 5,1 кв.м; позиція 4 - коридор, площею 5,3 кв.м; позиція 7 - кухня, площею 8,4 кв.м; позиція 8 - кухня, площею 7,2 кв.м; позиція 9 - вбиральня, площею 0,9 кв.м; позиція 10 - умивальня, площею 1,0 кв.м.

Як зазначає позивачка, вона знову звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з необхідним пакетом документів, на що отримала відповідь від 14.03.2024 №3/16-1332, в якій департаментом зазначено, що були виконані загальні розрахунки площ та часток власності наймачів (власників) квартири спільного заселення АДРЕСА_1 відповідно до рішення суду та Положення: згідно з рішенням суду за ОСОБА_2 розподілено 55/100 частин, при розрахунку відповідно до Положення - 57/100 частин; оформити приватизаційні документи на частину комунальної квартири АДРЕСА_1 буде можливо лише після надання до органу приватизації житла нотаріально посвідченої угоди про поділ нерухомого майна між власниками (а.с.24-25).

11.09.2024 позивачка звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про надання розрахунку визначеної за нею частки (57/100) відповідно до листа від 14.03.2024 №3/16-1332, на що надано відповідь у листі від 14.10.2024 №3/16-5138 з посиланням на додаток 1 Положення (а.с. 26-28).

15.10.2024 ОСОБА_2 звернулася до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з листом, в якому для можливості реалізації її права на приватизацію житла просила здійснити всі можливі та необхідні заходи щодо забезпечення проведення реєстрації рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 у справі №2/0203/2/13 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 31-32).

Листом від 27.11.2024 №61289/06.7-19 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) на лист ОСОБА_2 від 15.10.2024 повідомлено, що до повноважень міжрегіонального управління не належить сприяння у державній реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі рішення суду, оскільки міжрегіональне управління не є суб`єктом державної реєстрації прав (а.с. 29-30).

12.12.2024 позивачка звернулася із заявою №64517224 про проведення реєстраційних дій на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 у справі №2/0203/2/13 до державного реєстратора, за результатами розгляду якої державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Пудло В.О. винесено рішення від 18.12.2024 №76695062 про відмову в проведенні реєстраційних дій з підстав наявності в Державному реєстрі речових прав запису про право власності: 48761363 за особою, право якої не скасовано та не визнано судом недійсним документ, на підставі якого у цієї особи воно виникло (а.с.33-34).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 329323664 від 17.04.2023, речове право власності №48761363 на 51/100 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 20.12.2022 реєстратором Бутовою А.Г. (П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №65845756 від 20.12.2022; документи, подані для реєстрації: договір дарування, серія та номер 3-714 від 20.12.2022; видавник: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області.

З огляду на викладене, позивачі вважають, що договір дарування від 20.12.2022 щодо розміру частки квартири, яка зареєстрована за відповідачкою, суперечить рішенню Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 у справі №2/0203/2/13 і в цій частині не може вважатися законним; оспорюваний договір порушує права позивачів щодо розміру площі, якою вони мають право користуватися, та перешкоджає в реалізації права на приватизацію.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено, що оспорюваний нею в частині договір дарування порушує її право на приватизацію приміщень у квартирі АДРЕСА_1 , яке було визнано за нею рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 у справі №203/2295/21, що набрало чинності.

Суд звертає увагу, що у зазначеному рішенні, надаючи оцінку правомірності відмови 13.05.2021 за вих. №3/16-2098 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_2 в приватизації квартири згідно з її заявою від 18.03.2021, судом в тому числі зазначено, що реєстрація права власності за ОСОБА_5 на 51/100 частин квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 не перешкоджала можливості Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради видати свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на відповідні приміщення квартири АДРЕСА_1 , з урахуванням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014.

Також судом зазначено, що сам по собі факт реєстрації за ОСОБА_5 , а в подальшому за ОСОБА_3 права власності на 51/100 частину квартири, частка у праві власності на яку визначена помилково, без врахування зазначеного вище рішення апеляційного суду від 17.04.2014, не свідчать про те, що позивачка не набула права на приватизацію житла згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яке вона на законних підставах займає з 1994 року та не може вважатись законною підставою для відмови в забезпеченні реалізації її прав на приватизацію.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі №203/1931/16-ц також зазначав, що свідоцтво від 30.05.2013 було видане ОСОБА_5 на 51/100 частини квартири, тобто у ньому зазначені лише частки і не вказані місця загального користування, зокрема, коридор і вбиральня, з приводу яких виник спір між сторонами, що не перешкоджає ОСОБА_2 здійснити право на приватизацію.

Як вбачається з відносин у даній справі, 51/100 частини квартири, без визначення місць загального користування, перейшло на підставі частково оспорюваного договору дарування від 20.12.2022 ОСОБА_3 , що не перешкоджає ОСОБА_2 здійснити право на приватизацію.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачка не позбавлена можливості реалізації права, визнаного за нею рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 у справі №203/2295/21, яке є обов`язковими до виконання всіма органами влади, посадовими особами, фізичними та юридичними особами на всій території України.

Чергове зволікання Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з розгляду заяви позивачки про приватизацію частини квартири з необґрунтованих підстав порушує принципи належного урядування та правомірних (легітимних) очікувань. Згідно з доктриною леґітимних очікувань - ті, хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинні відчувати краху надій щодо своїх леґітимних очікувань.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання договору дарування №3-714 від 20.12.2022 частково недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) зазначено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

Таким чином, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

З огляду на встановлену судом безпідставність позовних вимог, наслідки спливу позовної давності застосовані бути не можуть. При цьому, в контексті спірних правовідносин, є слушними доводи позивачів, що строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, до позовних вимог про визнання договору дарування від 20.12.2022 частково недійсним не сплив.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивачі зазначають, що відповідачка здійснила фактичне перешкоджання у доступі до місць загального користування, самовільно встановивши металеві двері між коридорами поз.1 та поз. 4 квартири.

З приводу даного факту ОСОБА_2 звернулася з заявою до Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яка була зареєстрована 20.10.2024 під №31472.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

За вимогами статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За вимогами частин другої, третьої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження позовних вимог про усунення перешкод до місць загального користування позивачами надано лист Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №43/13416 від 18.11.2024.

Дослідивши вказаний лист, суд зазначає, що ним підтверджується звернення ОСОБА_2 до ЖЄО Дніпровського РУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області із заявою (зареєстрована за №31472 від 20.10.2024) про те, що сусіди, які проживають за адресою: АДРЕСА_3 , встановили двері у коридорі; за результатами звернення повідомлено про відсутність достатніх підстав для прийняття рішення про внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Суд зазначає, що сам факт звернення із заявою наведеного змісту без наявності інших підтверджуючих документів, зокрема, результатів перевірки, актів, підписаних уповноваженими особами тощо, не підтверджує викладені в позовній обставини щодо встановлення відповідачкою металевих дверей між коридорами поз.1 та поз. 4 квартири та створення перешкод позивачам у доступі до місць загального користування.

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_2 , наразі металеві двері між коридорами поз.1 та поз. 4 квартири відчинені, вона вільно користується місцями загального користування (кухнею - поз. 8 та санвузлом - поз.9), втім їй незручно переносити з кухні до своєї кімнати каструлі з їжею, тому встановлені відповідачкою двері створюють для неї певні незручності, підлягають демонтуванню, оскільки їх наявність не передбачена планом квартири.

За встановлених обставин, позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні майном не знайшли свого підтвердження ані поданими доказами, ані наданими поясненнями, тому підстави для їх задоволення відсутні.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідачки надано в копіях: договір про надання професійної правничої допомоги №37/24 від 03.09.2024 з додатком до нього від 14.05.2025, укладений між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «ЕКВІТА»; ордер від 15.05.2025 №1386963; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3665; квитанцію від 20.05.2025 про оплату гонорару адвоката на суму 8 000,00 грн; акт №РО-26 від 23.05.2025 здачі - приймання наданих послуг; звіт адвоката про надання послуг до акту виконаних робіт №РО-26 від 23.05.2025.

Враховуючи конкретні обставини та складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд доходить висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн є неспіврозмірними. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимоги відповідача про стягнення з позивачів витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 500,00 грн, розподіливши ці витрати між позивачами порівну.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 11, 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частково недійсним, усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 (адреса: АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 750,00 грн (сімсот п`ятдесят грн).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 (адреса: АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 750,00 грн (сімсот п`ятдесят грн).

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 21.05.2025 у цій справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.12.2025.

Суддя І.В. Іваницька