печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2025 р. м. Київ

Суддя Печерського районного суду м. Києва Головко Ю. Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Державного виконавця Печерського ВДВС Диких Олексія Олександровича, Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва про визнання дій виконавців незаконними, усунення перешкод, відшкодування матеріальної шкоди, моральної шкоди та упущеної вигоди, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до Державного виконавця Печерського ВДВС Диких Олексія Олександровича, Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва про визнання дій виконавців незаконними, усунення перешкод, відшкодування матеріальної шкоди, моральної шкоди та упущеної вигоди.

З матеріалів позовної заяви судом встановлено, що на виконання у Печерському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 із примусового виконання виконавчого листа № 757/36003/21-ц від 09.02.2023, що видав Печерський районний суд м. Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»: 10533, 04 грн заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення, 42963, 44 грн заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води, 799, 58 грн заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення, 52439, 12 грн заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 2270, 00 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору, та 33,00 грн відшкодування судових витрат. Згідно виконавчого документа боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що він не використовує ІПН з 17.12.2019 відповідно до ст. 32 Конституції України та законодавства про персональні дані. Облік здійснюється через ТРДПАУ/РСНУ. Вказує, що відповідачі застосували ІПН іншої особи, чим порушили ст. 6 ЗУ «Про захист персональних даних», ст. 19 Конституції України та ст. 52, 56 ЗУ «Про виконавче провадження».

У зв`язку з чим просить суд визнати незаконними дії державного виконавця Диких О. О. та приватного виконавця Ярушевської Т. І.; зобов`язати зняти арешт, виключити позивача з реєстрів, закрити всі провадження, відкриті з ІПН іншої особи; стягнути з державного бюджету України 6968,22 грн незаконно утриманих коштів, 240 EUR моральної шкоди, 30000 EUR упущеної вигоди та судові витрати.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, суд прийшов наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень статей 447, 451 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Крім того, ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, у разі якщо опис майна чи арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що обтяження було накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, з примусового виконання виконавчого листа № 757/36003/21-ц від 09.02.2023, виданого Печерським районним судом м. Києва.

Зі скаргою на дії державного виконавця позивач, як сторона виконавчого провадження в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, не звертався.

Виходячи з викладеного, для ОСОБА_1 , як сторони виконавчого провадження передбачений інший порядок оскарження дій державного виконавця щодо зняття арешту з майна та виключення його з реєстрів, а саме звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця.

Щодо вимог про стягнення коштів з Державного бюджету України, суд зазначає, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання дій державного та приватного виконавців незаконними. Водночас чинним процесуальним законодавством передбачено спеціальний, виключний порядок захисту прав сторін виконавчого провадження шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України. Лише за умови встановлення судом неправомірності таких дій у відповідному процесуальному порядку може вирішуватися питання про відшкодування шкоди, у тому числі за рахунок державного бюджету. Оскільки позивач не скористався передбаченим законом способом оскарження дій виконавця та звернувся до суду з позовом, який не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, заявлені вимоги про стягнення коштів з Державного бюджету України не можуть бути предметом розгляду в даній справі.

Подібний за змістом правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №904/51/19, в постановах Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №577/4541/20, від 11.03.2024 року у справі №932/6245/22, від 17.02.2025 року у справі №295/6687/24.

Наведені обставини, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, є підставою для відмови у прийнятті позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 158, 186, 258-260, 354, 447 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного виконавця Печерського ВДВС Диких Олексія Олександровича, Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва про визнання дій виконавців незаконними, усунення перешкод, відшкодування матеріальної шкоди, моральної шкоди та упущеної вигоди - відмовити.

Роз`яснити позивачу право на звернення в порядку Розділу VII Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушені його права чи свободи.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Суддя Ю. Г. Головко