Справа № 296/899/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2025 року м.Житомир
Корольовський районний суд міста Житомира в складі:
головуючої - судді Маслак В.П.,
за участі секретаря Пшегалінській К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради про розірвання турового договору, внесення запису в трудову книжку та її видачу, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, вихідної допомоги при звільненні, моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії -
ОСОБА_1 31.01.2024 звернулася до суду з позовом та згідно заяви про уточнення позовних вимог від 07.03.2025 просила суд:
- зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради (в подальшому ЖККГВ «Полісся» ЖОР): винести наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 26.01.2023; внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 про день її прийняття на роботу та дату звільнення з 26.01.2023; подати звітність до податкового органу про нарахування єдиного внеску за відпрацьовані дні ОСОБА_1 у період жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року;
Від представника позивача Капустинської Г.О. 20.11.2025р. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Вимоги позовної заяви підтримала та просила задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечила.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. Судові повістки, направлені на адресу відповідача, отримані представниками підприємства, що підтверджується підписами на рекомендованих повідомленнях.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення виходячи з наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи, пояснень ОСОБА_1 , показів свідків встановлено, що ОСОБА_1 з 1995 року працює на посаді техніка з обліку замовлень ЖККГВ «Полісся» ЖОР.
ОСОБА_1 також стверджує, що 26.01.2023 надала особисто виконуючому обов`язки директора ЖККГВ «Полісся» ЖОР ОСОБА_2 заяву на звільнення за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку із необхідністю догляду за чоловіком інвалідом І групи.
На підтвердження даних обставин суду надано копії: заяви ОСОБА_1 на звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с.10); довідки до акта огляду МСНК №088304 серії 12 ААГ від 28.10.2022, згідно якої ОСОБА_3 присвоєно першу групу інвалідності з 19.09.2022 і такий потребує постійного стороннього догляду; свідоцтва про одруження від 23.09.1995 серії НОМЕР_1 (а.с.48).
Вбачається, що 10.03.2023 позивач направила на адресу відповідача заяву про видачу трудової книжки та проведення остаточного розрахунку, що підтверджується копією такої заяви а також описом вкладення до поштового відправлення, квитанцією та накладною Укрпошти (а.с.11, 12).
Відповідач не надав доказів видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 , проведення розрахунку та видачі трудової книжки.
Позивач 10.10.2023 повторно направила на адресу відповідача заяву про видачу трудової книжки та проведення остаточного розрахунку, яка залишена без відповіді та виконання (а.с.13 - 15).
В подальшому, 05.12.2023 позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення з 06.12.2023 за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням умов трудового договору, та проведення остаточного розрахунку у день звільнення (а.с. 25- 27).
На момент розгляду справи судом відповідач не надав докази винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 , видачі їй трудової книжки та проведення розрахунку. Також не надав відповідач відзиву на позов та будь-яких доказів на спростування доводів та вимог позивача.
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що ОСОБА_1 подавала заяву на звільнення у січні 2023, однак вона офіційно працевлаштована, її не звільнили, трудова книжка останньої ще перебуває у ЖККГВ «Полісся» ЖОР.
Таким чином обставини справи свідчать на користь того, що між сторонами виник спір на предмет виконання роботодавцем обов`язку перед працівником щодо звільнення, видачі трудової книжки, здійснення виплат, відшкодування моральної шкоди.
За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Згідно із ч.1 ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Позивачем зазначено, що заяву про звільнення від 26.01.2023 вона особисто вручила виконуючому обов`язки директора ЖККГВ «Полісся» ЖОР Антонюк Д.П., що відповідач не заперечив. Також позивач стверджує, що день подачі заяви про звільнення 26.01.2023 став останнім її робочим днем. Станом на день звернення до суду відповідач ігнорує свій обов`язок перед позивачем провести звільнення відповідно до чинного законодавства.
Права працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України.
Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У Постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 369/1906/18 суд встановив, що неприйняття керівником роботодавця відповідного управлінського рішення за заявою позивача про звільнення за власним бажанням є порушенням гарантованого у статті 43 Конституції України права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
З доказів, які містяться в матеріалах справи, не вбачається наявність спільного волевиявлення ОСОБА_1 та відповідача на припинення трудових відносин, а тому суд вважає, що наявні підстави зобов`язати ЖККГВ «ПОЛІССЯ» ЖОР винести наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади техніка з обліку замовлень з 26.01.2023 на підставі заяви від 26.01.2023 за ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку із необхідністю догляду за чоловіком з інвалідністю І групи.
Відповідно до ч.1 ст.48 КЗпП основним документом, який підтверджує трудову діяльність працівника, є його трудова книжка.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи (ч. 2 ст. 24 КЗпП).
Працівникам, які вперше стають на роботу, трудові книжки оформляються підприємством (ч. 3 ст. 48 КЗпП).
Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.
Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58)
Обов`язок щодо зберігання трудових книжок покладається на працівника. Роботодавець, в свою чергу, повинен забезпечити внесення записів до трудової книжки на вимогу працівника.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства підлягає до задоволення вимога позивача про зобов`язання ЖККГВ «ПОЛІССЯ» ЖОР внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення з 26.01.2023.
Разом з тим не підлягає до задоволення позовна вимога про внесення до трудової книжки запису про день прийняття на роботу, оскільки така не обгрунтована, не надано доказів, що запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про прийняття на роботу відсутній. Докази в матеріалах справи, зокрема, довідка форми ОК -5, свідчать на користь того, що позивач була прийнята на роботу та працювала офіційно.
Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Суд зауважує, що ухвалою від 08.10.2024 зобов`язано відповідача надати суду наступні докази: довідку про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за період з січня 2022 року по 06 грудня 2023 року; довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, розбита помісячно, із зазначенням окремо кожного виду виплати (заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, індексація, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, інші виплати), станом на 06.12.2023 року; табель обліку робочого часу з червня 2022 року по 06 грудня 2023 року; довідку про розмір утриманих та сплачених за ОСОБА_1 податків з січня 2022 року 06 грудня 2023 року; посадову інструкцію/функіональні обов`язки ОСОБА_1 ; довідку-розрахунок невикористаної відпустки ОСОБА_1 .
Відповідно до приписів ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Останніми місяцями роботи позивача є листопад та грудень 2022 року.
За період розрахунку 6 місяців, а саме - з 01.02.2023 по 01.07.2023, минуло 129 робочих днів.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.
В статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. До страхових внесків віднесені, зокрема, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
У пункті 1 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Як передбачено у пунктах 1, 2, 4 і 10 частини 2 статті 6 Закону України № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний:
1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску;
2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством;
4) подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування;
10) повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей;
Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.
Як вбачається з довідки ОК-5 а також відомості про нарахування заробітної плати відповідачем у період з жовтня по грудень 2022, січень 2023 нарахування та звіти до державної податкової служби України не подавались (а.с. 42 46, 162-165), а тому наявні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради подати звітність до податкового органу про нарахування єдиного внеску за відпрацьовані дні ОСОБА_1 .
Відповідно до приписів ст.44 КЗпП України у редакції, що діяла на момент подання позивачем заяви про звільнення, було передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Відповідно до змісту позовних вимог, ОСОБА_1 просить винести наказ про її звільнення із займаної посади саме з 26.01.2023. При цьому зазначає, що 26.01.2023 був її останнім робочим днем.
Згідно заяви від 26.01.2023 ОСОБА_1 просить звільнити її за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку із необхідністю догляду за чоловіком інвалідом І групи, а не у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю.
Враховуючи підстави звільнення згідно заяви від 26.01.2023, безпідставними є вимоги позивача про стягнути з відповідача вихідної допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку.
Позивач стверджує, що неправомірні дії позивача спричинили негативні переживання, викликали стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, погіршення здоров`я.
Внаслідок протиправних дій відповідача, було порушено стан душевної рівноваги, для відновлення якого позивачці доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості повноцінно насолоджуватися життям.
Більш того, внаслідок неправомірних дій відповідача, були порушені нормальні життєві зв`язки позивача з друзями, яким вона змушена додатково пояснювати чому вона стала менш привітною, менше приділяти часу друзям, сім`ї, родичам та ін.
Через постійні переживання та стрес у позивача утворилася артеріальна гіпертензія, яка стала наслідком невропатії правого лицевого нерву. В результаті зазначеного позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в Лікарні №2 ім.Павлусенка у відділенні неврології у період з 08.04.2024 по 14.10.2024.
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».
На переконання суду, безумовно, встановлені факти порушення права на працю, має негативні наслідки для працівника та завдає йому моральної шкоди. В даному випадку позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях через позбавлення заробітної плати як джерела існування, соціальних гарантій, необхідності зміни життєвих зв`язків, виникненні потреби докладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав.
Таким чином позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, що підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо).
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що представником позивача 01.10.2025 подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9000,00грн. На підтвердження здійснення судових витрат на професійну правничу допомогу долучено: договір про надання професійної правничої допомоги від 24.02.2025, акт виконаних (наданих) юридичних послуг від 30.09.2025, підписану адвокатом та клієнтом ОСОБА_1 , квитанцію до прибуткового касового ордеру №8 від 30.09.2025 на суму 6000грн., платіжну інструкцію на суму 3015,08грн. (а.с. 145 148).
Враховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо заяви про оплату адвокатських послуг, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, їх складності та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, враховуючи процесуальну поведінку сторін у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн..
Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача до державного бюджету підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4976,38грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов задовольнити частково.
В решті вимог позовної заяви відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В. П. Маслак