ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 711/7372/18

провадження № 61-11289св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачка за первісним позовом, відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2023 року у складі судді Кондрацької Н. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 липня 2023 року у складі колегії суддів Фетіосової Т. Л., Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , уточнивши вимоги якого, просила суд визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя сторін майно, яке підлягає розподілу:

квартира за АДРЕСА_1 , загальною вартістю 1 054 500,00 грн;

квартира за АДРЕСА_2 , загальною вартістю 997 500, 00 грн;

нежитлове приміщення (приміщення 117), що розташоване за адресою: будинок АДРЕСА_3 , загальною вартістю 228 800, 00 грн;

автомобіль Renault Duster (Рено Дастер), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , загальною вартістю 310 878,00 грн;

меблі та рухоме майно згідно з наведеним переліком, разом на загальну суму 2 650 679, 00 грн.

Поділити майно в натурі та виділити ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності таке майно:

квартиру за АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат, загальною вартістю 1 054 500,00 грн;

багатофункціональний електро-механічний побутовий прилад, призначений для обробки різних продуктів (Кухонний комбайн) KENWOOD (Кенвуд), загальною вартістю 3 699,90 грн;

пилосос Zelmer (Землер) загальною вартістю 2 411,80 грн;

фотокамера Canon (Кенон) загальною вартістю 2 943,30 грн.

Разом майна на загальну суму 1 063 555,00 грн.

Поділити майно в натурі та виділити відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності таке майно:

квартиру за АДРЕСА_2 , загальною вартістю 997 500, 00 грн;

нежитлове приміщення (приміщення 117), що розташоване за адресою АДРЕСА_3 , загальною вартістю 228 800, 00 грн;

інше майно: холодильник Samsung (Самсунг) двокамерний, загальною вартістю 5 580,00 грн; телевізор Samsung (Самсунг) діагональ (32 дюйми), загальною вартістю 3 645,90 грн; телевізор Філіпс діагональ (40 дюйми), загальною вартістю 5 809,30 грн; електродуховка Bosch (Бош), загальною вартістю 3 850,00 грн; пральна машина Samsung (Самсунг), загальною вартістю 2 876,00 грн; персональний комп`ютер та принтер Canon (Кенон), загальною вартістю 3 144,00 грн; кондиціонер повітря Samsung (Самсунг) загальною вартістю 3 800,00 грн; меблі для кухні (вбудована кухня), що складається з кухонного гарнітуру г- подібної форми коричневого кольору, що включає 6 (шість) верхніх навісних шаф, 6 нижніх шаф та пенал для вбудованої техніки, загальною вартістю 5 600,00 грн;

меблі передпокою, що включають: шафу для верхнього одягу, дзеркало та нижню частину передпокою укомплектовану невеликими тумбами для розміщення; взуття та двома шухлядами для зберігання дрібних речей, світло-коричневого бежевого кольору, загальною вартістю - 1 500,00 грн; кутовий диван з тканини в смужку сіро-коричневого кольору, загальною вартістю 250,00 грн;

меблі, що складаються з: кутового дивана та двох крісел обшитих тканиною бежевого кольору, загальною вартістю - 5 200,00 грн; меблевої стінки світло-коричневого кольору, що включає сервант з скляними дверцятами для посуди, дві відкриті полки для книг, тумба для розміщення телевізора та три тумби різної висоти з дверцятами та полицями, загальною вартістю 5 200,00 грн; чотири стільці коричневого кольору, загальною вартістю 1 000,00 грн; диван, обшитий тканиною коричневого кольору, загальною вартістю 1 600,00 грн;

стіл комп`ютерний світло-коричневого кольору, загальною вартістю 190,00 грн;

комод для зберігання речей з трьома шухлядами, світло-коричневого кольору, загальною вартістю - 700,00 грн.

Разом майна на загальну суму 1 276 246,00 грн. ?

Просила врахувати при поділі майна належну ОСОБА_1 1/2 частини вартості автомобіля Renault Duster, 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 - від суми 310 878, 00 грн, отриманих ОСОБА_2 від продажу (відчуження) зазначеного майна без її згоди.

Також просила припинити право спільної сумісної власності на рухоме та нерухоме майно, що придбане у шлюбі сторонами.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала на наявність спору між сторонами щодо поділу спільного майна, набутого за час шлюбу.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, уточнивши вимоги якої, просив суд визнати за ним право власності на:

квартиру, що розташована на АДРЕСА_4 , вартістю 486 000,00 грн;

автомобіль Рено Дастер, 2015 року випуску, вартістю 310 878,00 грн;

квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 537 600 грн;

нежитлове приміщення (гараж) АДРЕСА_5 , вартістю 229 500,00 грн;

кондиціонер «Самсунг», вартістю 3800 грн,

комп`ютерний стіл, що виготовлявся власноручно ОСОБА_2 .

Зняти арешт із майна, яке було арештоване ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2019 року.

Просив також поділити майно в натурі та виділити ОСОБА_1 таке майно: кутовий диван з двома кріслами з вітальної кімнати, меблеву стінку з вітальної кімнати, два стільці, кухонний комбайн, телевізор «Самсунг», пилосос Зелмер, фотокамера Canon (Кенон), комод на загальну суму 24 400,90 грн;

ОСОБА_2 таке майно: меблі в передпокої-їдальні - шафа, меблі в спальні - диван, холодильник «Самсунг», телевізор «Філіпс», електродуховка, вбудована кухня на загальну суму 23 940,10 грн.

Просив встановити, що у зв`язку з неналежним станом не підлягає поділу таке майно: кутовий диван жовто-коричневого кольору в смужку, придбаний 2005 року, пральна машина, придбана 12 березня 2011 року, принтер, придбаний 2009 року, комп`ютер, складений із запчастин 24 вересня 2013 року.

Також просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг за сплату комунальних послуг у сумі 31 875,87 грн.

Крім того, просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути ключі від під`їзду, тамбуру, квартири АДРЕСА_1 , документи на право власності на квартиру АДРЕСА_6 на його ім`я та документи на побутову техніку.

Судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

Вказував, що ОСОБА_1 має намір незаконно заволодіти його особистим майном та вартість майна, яке було придбано сторонами, нею завищена. Зокрема, частина майна придбана ним за гроші від продажу власного майна, яке належало йому як подарунок матері, а також придбане на кошти, стягнуті за рішеннями Європейського суду з прав людини та національних судів, чи виплачені державою як соціальна допомога, а також позичені.

Нерухоме майно у м. Черкаси належить лише йому і розподілу підлягати не може. Так, за спільні кошти у м. Черкаси та м. Сєвєродонецьку вони не купували нерухомість, перебуваючи у шлюбі. Доходи ОСОБА_1 були істотно нижчими за витрати, отже вона не могла брати участі у придбанні квартир.

З ОСОБА_1 він перебував у шлюбі з 18 жовтня 2001 року фіктивно за взаємною згодою. За час спільного проживання ОСОБА_1 не дбала про матеріальне забезпечена сім`ї, свій заробіток не вносила до сімейного бюджету, витрачала його у своїх інтересах та інтересах братів і матері.

Відповідачка за зустрічним позовом, маючи ключі, неодноразово проникала у квартиру АДРЕСА_1 та викрадала його кошти, з приводу чого відкриті кримінальні провадження № 0007698 та № 0001636, а також не сплачувала за комунальні послуги, а коли сплачувала банківською карткою, то забирала у нього готівку.

ОСОБА_1 надала суду неправдиву інформацію про вартість майна, не зазначила про продаж ним майна на сході України та отримання виплат за рішеннями Європейського суду з прав людини і національних судів, отримання соціальної допомоги та не вказала про позичені ним кошти, за які придбано спірне майно. ОСОБА_1 власних коштів для придбання спірного майна не надавала.

Зазначав, що 11 квітня 2017 року він позичив грошові кошти у ОСОБА_3 з метою придбання спірного майна у сумі 30 000,00 доларів США. 18 квітня 2017 року ОСОБА_2 вніс пайові внески у новобудову для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , вартістю 537 600 грн. Цього ж дня вніс пайові внески у новобудову для придбання нежитлового приміщення (гаражу) № НОМЕР_2 площею 16,7 кв. м, вартістю 229 500,00 грн у будинку АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 знала про позику і придбання майна, але задля заволодіння чужим майном відмовляється визнати, що ним позичені кошти у сумі 30 000,00 доларів США.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не повернули позичені кошти в сумі 30 000,00 доларів США, ОСОБА_3 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою про стягнення грошових коштів. Придніпровський районний суд м. Черкаси рішенням від 15 липня 2019 року у справі № 711/467/19 позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2017 року в сумі 30 000,00 доларів США. Суд також зазначив, що оскільки договір позики від 11 квітня 2017 року укладено ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї та за відсутності письмової згоди його дружини ОСОБА_1 , суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Крім того, значна сума його коштів витрачалася на поїздки за маршрутом Черкаси - Сєвєродонецьк - Черкаси, на путівки на відпочинок та екскурсії, ремонт автомобіля та комунальні платежі. Звертає увагу, що до 24 липня 2018 року ним оплачувалися платежі за надані комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , де у нього були пільги як особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. З липня 2019 року пільга знята і натепер існує заборгованість зі сплати послуг на загальну суму 31 875,87 грн, що виникла через ОСОБА_1 , на яку здійснюються нарахування.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Придніпровський районний суд м. Черкаси рішенням від 26 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 12 липня 2023 року, позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовами задовольнив частково.

Визнав об`єктами спільної сумісної власності подружжя сторін таке майно, яке підлягає розподілу:

квартиру за АДРЕСА_1 ;

квартиру за АДРЕСА_2 ,

нежитлове приміщення (приміщення 117), що розташоване за адресою: будинок АДРЕСА_3 ;

інше майно - холодильник Samsung (Самсунг) двокамерний; телевізор Samsung (Самсунг) (діагональ 32 дюйми); телевізор Філіпс (діагональ 40 дюйми); електродуховка Bosch (Бош); багатофункціональний електро-механічний побутовий прилад, призначений для обробки різних продуктів (Кухонний комбайн) KENWOOD (Кенвуд); пральна машина Samsung (Самсунг); персональний комп`ютер та принтер Canon (Кенон); кондиціонер повітря Samsung (Самсунг); пилосос Zelmer (Зелмер); фотокамера Canon (Кенон).

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнав за ОСОБА_1 право приватної власності на:

квартиру за АДРЕСА_1 ;

інше майно - багатофункціональний електро-механічний побутовий прилад, призначений для обробки різних продуктів (Кухонний комбайн) KENWOOD (Кенвуд);

пилосос Zelmer (Землер); фотокамера Canon (Кенон).

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнав за ОСОБА_2 право приватної власності на:

квартиру за АДРЕСА_2 ;

нежитлове приміщення (приміщення 117), що розташоване за адресою: будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 16,7 кв. м.;

інше майно - холодильник Samsung (Самсунг) двокамерний; телевізор Samsung (Самсунг) (діагональ 32 дюйми); телевізор Філіпс (діагональ 40 дюйми); електродуховку Bosch (Бош); пральну машину Samsung (Самсунг); персональний комп`ютер та принтер Canon (Кенон); кондиціонер повітря Samsung (Самсунг).

У задоволенні решти позовних вимог за первісним та за зустрічним позовами відмовив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог за первісним та за зустрічним позовами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивував його тим, що за тривалий час спільного проживання, в тому числі і в зареєстрованому шлюбі, подружжя вело спільне господарство. ОСОБА_1 брала участь в отриманні доходів, які підлягають врахуванню як джерело придбання майна. Тому сама по собі обставина незначних доходів іншого з подружжя не може свідчити про те, що майно, набуте за час шлюбу, є особистою власністю того з подружжя, дохід якого був більшим та становив переважну частку спільного внеску під час придбання майна.

Місцевий суд врахував ту обставину, що ОСОБА_1 надала згоду на укладення та підписання її чоловіком ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 49,8 кв. м, та підтвердила, що кошти, які витрачалися на придбання цього об`єкта права спільної сумісної власності, є їх спільною сумісною власністю, а придбана квартира є об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувалася подружжям. Тому суд з урахуванням принципу справедливості вказав на наявність передбачених законом підстав для поділу спільного майна подружжя та виділив: ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 49,8 кв. м; ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_2 . Загальною площею 51,0 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м, та нежитлове приміщення (приміщення 117), що розташоване за адресою: будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 16,7 кв. м.

Щодо поділу майна, а саме побутової техніки - холодильника Samsung (Самсунг) двокамерний, телевізора Філіпс (діагональ 40 дюйми), електродуховки Bosch (Бош), пральної машини Samsung (Самсунг), персонального комп`ютера та принтера Canon (Кенон), кондиціонера повітря Samsung (Самсунг), суд врахував, що це майно знаходиться у квартирі АДРЕСА_2 , а тому підлягає виділенню ОСОБА_2 .

Щодо відшкодування коштів у розмірі їх частини після відчуження автомобіля Renault Duster (Рено Дастер), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , загальною вартістю 310 878,00 грн, то суд зазначив, що сума, вказана ОСОБА_1 у позовній заяві, є недоведеною та такою, що не підтверджена належними та достовірними доказами. Будь-яких клопотань щодо встановлення вартості автомобіля на час здійснення його продажу у 2018 році чи встановлення суми, за яку він був відчужений, сторонами не заявлялося. Щодо зазначених у позовах та запропонованих до поділу майна меблів, то сторони не довели наявності існування цього майна, а тому таке майно суд не визнав об`єктами спільної сумісної власності подружжя та зазначив, що вказане майно не підлягає поділу.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 щодо зобов`язання ОСОБА_1 повернути йому ключі від під`їзду, тамбура, документи на право власності на квартиру, суд вказав, що під час розгляду справи не встановлено обставин, що ОСОБА_1 утримує ключі від квартири АДРЕСА_1 ,та документи на право власності на неї. Також суд зазначив про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги зустрічного позову про стягнення з ОСОБА_1 коштів, сплачених ОСОБА_2 за надані комунальні послуги, у зв`язку з їх недоведеністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 липня 2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 липня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 липня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову у повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували частину першу статті 60, частину першу статті 61, частини першу та другу статті 70, частини першу та другу статті 71 СК України та частину другу статті 364, частину третю статті 368, частину другу статті 372 ЦК України без урахування статей 57, 58 СК України та висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, та постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16.

Також ОСОБА_2 у касаційній скарзі зазначає про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки доказам, наданим ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 124-244), які містяться в матеріалах справи, про те, що спірне майно придбано саме ним за особисті та позичені кошти, однак це майно суди безпідставно та необґрунтовано визнали спільним майном подружжя.

Щодо придбання ним квартири в будинку АДРЕСА_7 вказує, що цю квартиру він придбав за особисті кошти, зокрема: від продажу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_8 за ціною 1 100 доларів США, яке належало йому на праві власності, до одруження з ОСОБА_1 ; від продажу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_9 , що належало ОСОБА_2 за договором дарування, укладеному з його матір`ю ОСОБА_5 , за ціною 38 000 доларів США (т. 2, а. с. 142, 143); за кошти, отримані як грошова сатисфакція за рішеннями Європейського суду з прав людини (т. 2, а. с. 168) та рішеннями національних судів (т. 2, а. с. 160, 166, 170); виплат соціальної допомоги на харчування кожного місяця, соціальної допомоги на оздоровлення, виплати до 05 травня як особі з інвалідністю внаслідок війни, щомісячних доплат за втрату здоров`я - 75 % мінімальної пенсії за віком, щомісячних доплат як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи - 40 % мінімальної пенсії за віком.

Щодо придбання квартири АДРЕСА_2 , та нежитлового приміщення № 117, що розташоване за цією ж адресою, то вказане нерухоме майно придбано за рахунок позики у сумі 30 000,00 доларів США, що підтверджено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2019 року у справі № 711/467/19, згідно з яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2017 року в сумі 30 000,00 доларів США. Цим рішення встановлено, що оскільки договір позики від 11 квітня 2017 року укладено ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї та за відсутності письмової згоди його дружини ОСОБА_1 , суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Отже, на переконання заявника, у порушення вимог статті 57, 60, 71 СК України суди першої та апеляційної інстанцій не визначили обсяг майна, яке підлягає поділу,

та зробили передчасний висновок про часткове задоволення вимог за зустрічним позовом.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 23 вересня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частині другої статті

389 ЦПК України.

У жовтні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 08 грудня 2025 року справу призначив до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що сторони перебували у шлюбі з 18 жовтня 2001 року. Відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

За час перебування у шлюбі подружжям придбано таке нерухоме майно:

? квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 49,8 кв. м, що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 15 березня 2013 року (т. 1, а. с. 21);

? квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 51,0 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м;

? нежитлове приміщення (приміщення 117), що розташована за адресою: будинок

АДРЕСА_3 , загальною площею 16,7 кв. м, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відсудження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна.

Також за час шлюбу сторонами придбано таке майно: холодильник Samsung двокамерний, телевізор Samsung (діагональ 32 дюйми), телевізор «Філіпс» (діагональ 40 дюйми), електродуховка Bosch, багатофункціональний електро-механічний побутовий прилад, призначений для обробки різних продуктів (кухонний комбайн) KENWOOD, пральна машина Samsung, персональний комп`ютер та принтер Canon, кондиціонер повітря Samsung, пилосос Zelmer та фотокамера Canon.

Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви від 15 травня 2013 року ОСОБА_1 дала свою згоду на купівлю, укладання та підписання її чоловіком ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, що передбачене статтею 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 63 СК України визначає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Частина третя статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17) зроблено висновок про те, що: «статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування».

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18, провадження № 61-1539св19).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що сторони перебували у шлюбі

з 18 жовтня 2001 року, який було розірвано на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2017 року.

За час перебування у шлюбі подружжям було придбано таке нерухоме майно:

? квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 49,8 кв. м, що підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 15 березня 2013 року (т. 1 а. с. 21);

? квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 51,0 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м;

? нежитлове приміщення (приміщення 117), що знаходиться за адресою будинок

АДРЕСА_3 загальною площею 16,7 кв. м, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відсудження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна.

Також за час шлюбу сторонами придбано таке майно: холодильник Samsung двокамерний, телевізор Samsung (діагональ 32 дюйми), Телевізор «Філіпс»

(діагональ 40 дюйми), електродуховка Bosch, багатофункціональний електро-механічний побутовий прилад, призначений для обробки різних продуктів (кухонний комбайн) KENWOOD, пральна машина Samsung, персональний комп`ютер та принтер Canon, кондиціонер повітря Samsung, пилосос Zelmer та фотокамера Canon.

Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви від 15 травня 2013 року ОСОБА_1 дала свою згоду на купівлю, укладання та підписання її чоловіком ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суди, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів встановили, що спірне майно придбане подружжям у період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належність цього майна до особистої приватної власності

ОСОБА_2 не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане у період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. ОСОБА_1 є співвласником нерухомого майна, оскільки воно перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.

Суди першої та апеляційної інстанцій дали належну оцінку усім доводам і наданим доказам ОСОБА_2 , на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, не доведення факту придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_2 , у тому числі, що це майно було придбано за його особисті кошти, отримані від виконання рішень ЄСПЛ, національних судів, соціальної допомоги, а також від продажу належної йому худоби дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати спірне майно особистою приватною власність ОСОБА_2 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково розглянув заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 09 грудня 2020 року єідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального закону.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі

№ 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18), від 22 січня 2020 року у справі

№ 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 24 січня 2020 року у справі

№ 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18), від 13 травня 2019 року у справі

№ 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), від 06 березня 2019 року у справі

№ 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18), від 30 січня 2019 року у справі

№ 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), від 17 квітня 2019 року у справі

№ 631/1982/16-ц (провадження № 61-36690св18), та постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними.

Так, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційної інстанції, вказав, що згідно із письмовою розпискою від 15 липня 2012 року відповідач ОСОБА_5 позичив у своїх батьків грошові кошти в сумі 4 000,00 доларів США як різницю в сумі, необхідну для придбання спірної квартири. Сторони не заперечували того факту, що 1 000,00 доларів США, позичених за вказаним договором позики у батьків ОСОБА_5 і фактично витрачених подружжям під час оформлення договору купівлі-продажу квартири, вони повернули батькам відповідача, а залишок суми у 3 000,00 доларів США на час розгляду справи залишається неповернутим.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що спірна квартира була набута у власність позивачем до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, в результаті відповідних правочинів приватизації, міни, купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому ОСОБА_1 є її єдиним власником.

У постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18) Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини житлового будинку і земельної ділянки, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

У постанові від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18) Верховний Суд погодився з рішеннями попередніх інстанцій про те, що спірна квартира набута подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їхнім спільним майном та підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована жодним із них.

У постанові від 30 січня 2019 року У справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання спірних будинку і земельної ділянки, а також, що ОСОБА_4 давала згоду на укладення такого договору і знала про придбання будинку та земельної ділянки за ці грошові кошти, матеріали справи не містять. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи, оскільки цим рішенням не встановлено, що саме за отримані 15 січня 2013 року у борг грошові кошти ОСОБА_5 17 травня 2013 року придбав у ОСОБА_6 спірні будинок та земельну ділянку.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц (провадження № 61-36690св18) суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, вказав, що ОСОБА_1 надала суду належні та достовірні докази, які обґрунтовували її вимоги до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини коштів, що зберігалися на депозитних рахунках та витрачені ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї в період із липня 2017 року до червня 2018 року.

У постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 Верховний Суд України виснував, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи норми статей 57, 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що особистою приватною власністю ОСОБА_2 є 24/100 частини спірного домоволодіння, а решта 10/100 частин є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18) не формував висновку щодо застосування норми права, оскільки справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Також Верховний Суд України у справах № 6-801цс16 та № 6-1568цс16 не формував висновку щодо застосування норми права, оскільки вказані справи було передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами

і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду

від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18),

від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19),

від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18),

від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18),

від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18), від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18),

від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц (провадження № 61-36690св18), та постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, від 07 грудня 2016 року у справі

№ 6-1568цс16, є нерелевантним.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Інші доводи касаційної скарги висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 88, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин.

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами попередніх інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржені рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої

та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя- доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська