Дата документу 24.12.2025 Справа № 335/9598/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/9598/24 Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/1652/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 25.06.2021 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів № 1/25/06/2021, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у сумі 2 745 890 грн. 00 коп., що на момент укладення договору було еквівалентом 100 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві суму боргу без сплати процентів у порядку та строки, визначені цим договором. Факт отримання грошей підтверджується розпискою, написаною відповідачем після отримання грошових коштів.

Крім того, з метою забезпечення повернення грошових коштів за договором позики, у той же день 25.06.2021 року, між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Буцикіною Л.О. Предметом іпотеки є домоволодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. 3, 4 договору позики, позичальник зобов`язався повернути позику до 25.09.2021 року у сумі 148 278,00 грн., та до 25.12.2021 року повернути позикодавцеві залишок позики в сумі 2 597 612, 00 грн. Оплата боргу проводиться готівкою або шляхом зарахування на банківський рахунок позикодавця суми позики у гривнях і має становити еквівалент 100 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату повернення позики.

Свої зобов`язання по поверненню позики відповідач виконала лише частково, сплативши на картковий рахунок позивача через третіх осіб суму у гривнях, яка на момент сплати була еквівалентна 2 000,00 доларів США, тому сума неповернутої позики складає 98 000,00 доларів США.

На теперішній час відповідач відмовляється від повернення залишку боргу, тому позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Сума боргу станом на 19.08.2024 року складає 4 038 678,00 грн., що є еквівалентом 98 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на 19.08.2024 року.

Крім того, відповідно до п. 8 договору позики, позичальник у разі несвоєчасного повернення боргу має сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 5 відсотків від суми невчасно повернутої позики, вказаної у п. 1 цього договору.

Таким чином, сума штрафу складає 201 933,90 грн. (4 038 678/100*5 = 201 933,90 грн.).

А загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором позики становить 4 038 678,00 грн. + 201 933,90 грн. = 4 240 611,90 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 4 240 611,90 грн. та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що він звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Договором позики грошових коштів від 25.06.2021 № 1/25/06/2021, укладеним між ним та ОСОБА_2 . Для забезпечення цього зобов`язання того ж дня був укладений нотаріально посвідчений Договір іпотеки.

Вказує, що ОСОБА_2 заперечувала проти позову, стверджуючи, що вона "не пам`ятає, що укладала/не підписувала" зазначені документи та "не отримувала грошових коштів". Вона також подала зустрічний позов про визнання Договору позики та Договору іпотеки недійсними, а також про визнання відсутніми зобов`язань.

Рішенням суду від 10.07.2025 року у задоволенні первісного позову було відмовлено виключно з мотивів ненадання позивачем оригіналів договору позики та оригіналу розписки. Зустрічний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду за її заявою.

Зауважує, що суд необґрунтовано посилається на відсутність оригіналів, оскільки наявні поважні причини втрати оригіналів. Позивач ОСОБА_1 своєчасно та обґрунтовано пояснив суду неможливість надання оригіналів документів (розписки, договору позики, договору іпотеки), у зв`язку з їх втратою під час евакуації родини на початку широкомасштабної військової агресії РФ проти України. Ці обставини підтверджені копіями паспортів з відмітками про перетин кордону, є об`єктивними та такими, що унеможливлюють збереження документів. Суд мав визнати ці причини поважними, як це передбачено принципами справедливості та розумності цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України).

Зауважує на наявності належних доказів у нотаріальному архіві. Суд першої інстанції ухвалою від 11.12.2024 року зобов`язав позивача надати оригінали документів. Однак, згодом, за клопотанням позивача, суд витребував відповідні матеріали із Запорізького обласного державного нотаріального архіву.

Згідно з відповіддю Запорізького обласного державного нотаріального архіву від 04.04.2025 року, до матеріалів справи було долучено:

- Примірник оригіналу Договору іпотеки від 25.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Буцикіною Л.О. за реєстровим номером № 983. Цей документ містить "мокрий" підпис відповідачки ОСОБА_2

- Засвідчені нотаріусом копії Договору позики та Розписки ОСОБА_2 , з відміткою "Згідно з оригіналом". Ці копії, посвідчені приватним нотаріусом, мають високий ступінь достовірності та є належними письмовими доказами.

- Нотаріально посвідчена згода чоловіка ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на укладення Договору іпотеки. Цей факт свідчить про обізнаність родини ОСОБА_4 про існування зобов`язання.

- Витяг з "Реєстру для реєстрації нотаріальних дій" нотаріуса ОСОБА_5 , де за реєстровим номером 983 від 25.06.2021 року зафіксовано посвідчення договору іпотеки, а за реєстровим номером 982 - засвідчено справжність підпису чоловіка ОСОБА_2 .

Вважає, що суд першої інстанції мав у своєму розпорядженні повний комплект доказів, що підтверджують обставини укладення спірних договорів та існування зобов`язання, включно з оригіналом Договору іпотеки та нотаріально засвідченими копіями інших документів. Відмова у позові виключно через відсутність оригіналів у позивача, при наявності їх офіційних копій та оригіналу договору іпотеки в архіві, суперечить принципам повноти та всебічності дослідження доказів.

Вказує на ігнорування юридичної сили Договору іпотеки та нотаріального посвідчення. Договір іпотеки є безумовним підтвердженням боргу. Пункт 1 нотаріально посвідченого Договору іпотеки прямо зазначає: «…Іпотекодавець позичив гроші …, які гр. ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 повністю … до …». Це положення є беззаперечним доказом факту отримання грошей відповідачкою та її зобов`язання повернути їх. Іпотека, як забезпечувальне зобов`язання, не може виникнути без існування основного боргу. Ігнорування цього факту судом є грубим порушенням норм матеріального права, зокрема статей 509, 546 ЦК України щодо підстав виникнення зобов`язань та видів їх забезпечення.

Щодо правової презумпції дійсності нотаріально посвідченого правочину вказує, що Договір іпотеки був нотаріально посвідчений, що надає йому підвищеної доказової сили. Заперечення відповідачкою факту підписання нотаріального договору вимагає її доведення, чого не було зроблено, адже вона відмовилася від розгляду свого зустрічного позову.

Вважає, що у цій справі позиція ОСОБА_1 підтверджена: письмовими доказами, що відповідають умовам оригіналу (нотаріально засвідчені копії договору позики та розписки, а також оригінал договору іпотеки з нотаріального архіву); фактом нотаріального посвідчення Договору іпотеки та внесенням відомостей до Реєстру речових прав; наявністю нотаріально посвідченої згоди чоловіка відповідачки, що свідчить про обізнаність родини з фактом укладення іпотеки; прямим змістом Договору іпотеки, який підтверджує отримання коштів відповідачкою. А позиція ОСОБА_2 ґрунтується на голослівних запереченнях: її твердження про "непам`ять" та "непідписання" документів є необґрунтованими та не підкріплені жодними доказами.

Крім того, у випадку реальної підозри на підробку нотаріального документа, логічною реакцією було б звернення до правоохоронних органів із заявою про злочин. Відсутність такого звернення з боку ОСОБА_2 наочно свідчить про хибність її тверджень та недобросовісну поведінку, спрямовану на затягування розгляду справи та уникнення виконання зобов`язань.

Таким чином, вважає, що сукупність доказів, наданих позивачем, є значно більш вірогідною та переконливою, ніж абстрактні заперечення відповідачки.

Звертає увагу на процесуальну недобросовісність відповідачки: залишення зустрічного позову без розгляду. Так, ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому вимагала визнати Договір позики та Договір іпотеки недійсними, аргументуючи це, зокрема, відсутністю її волевиявлення та неукладеністю договору позики (посилаючись на практику ВП ВС про "неукладеність" правочинів, наприклад, Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Одночасно з зустрічним позовом відповідачка подала клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яка мала б підтвердити або спростувати справжність її підписів на спірних документах. Ця експертиза є ключовою для доведення її заперечень. В судовому засіданні суд повідомляв представника ОСОБА_2 про необхідність її особистої явки в судове засідання. Проте, у підсумку, відповідачка подала заяву про залишення свого зустрічного позову без розгляду. Ця дія, а відповідно, і відмова від проведення ініційованої нею ж експертизи, однозначно свідчить про хибність її початкових тверджень та намагання уникнути доведення своєї позиції.

Жодних пояснень щодо наявності укладеного договору іпотеки, у якому прямо вказано, що гроші іпотекодавцем (відповідачкою) отримані до підписання договору іпотеки, та що він укладений з метою забезпечення виконання договору позики не надано.

Тобто, як це виглядає зі сторони: ОСОБА_2 бере свого чоловіка, їде до приватного нотаріуса, там підписує договір іпотеки, передає своє коштовне нерухоме майно в іпотеку, її чоловік пише заяву про надання згоди на це, будинок, належний ОСОБА_2 , обтяжується відповідними обмеженнями, при ній у нотаріуса посвідчуються договір іпотеки та договір позики і розписка, які вона нібито не підписувала, і це все при тому, що сама ОСОБА_2 начебто не отримувала грошей. Потім ОСОБА_2 чотири роки жодних дій не вчиняє ані для скасування іпотеки, ані для повідомлення про будь-які злочини, і стверджує, що вона не пам`ятає, щоб підписувала договір та не пам`ятає, щоб отримувала гроші від позивача (тобто навіть не каже, що не підписувала договір та не брала грошей у позику, а просто не пам`ятає, але це не звільняє особу від виконання зобов`язань).

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 виключно через ненадання оригіналів документів, повністю проігнорував сукупність наданих доказів, їх належність та допустимість (у тому числі нотаріально засвідчені копії та оригінал іпотечного договору з архіву). Крім того, судом проігнорована фундаментальна презумпція правомірності правочину, яка закріплена приписами ст. 204 ЦК України. Суд також не врахував очевидну недобросовісну поведінку відповідачки, яка відмовилася від власної ініційованої експертизи та зустрічного позову. Зауважує, що оскаржуване рішення не відповідає засадам цивільного судочинства щодо справедливості, неупередженості та ефективного захисту порушених прав.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Сідельникової О.Л. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.

Вказує, що ОСОБА_2 не підписувала договір позики грошових коштів № 1/25/06/2021 від 25.06.2021 та іпотеки від 25.06.2021 та власноруч не писала розписку від 25.06.2021, і зазначену в договорі суму грошових коштів не отримувала. Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач оригіналів договору позики грошових коштів, договору іпотеки та розписки не надав, аргументуючи це тим, що під час евакуації із Запоріжжя після початку збройної агресії рф проти України, документи були загублені. На це також звернув увагу суд першої інстанції під час ухвалення рішення, та вказав що відсутні підстави для задоволення позову з огляду на відсутність оригіналів документів.

Зазначає, що факту передачі грошових коштів позивачем взагалі не доведено. Оригінал розписки та договорів не надано до позову, і в самій позовній заяві не вказано про наявність цих документів у ОСОБА_6 , що спростовує обставини укладення спірних договорів.

З огляду на те, що договори та розписка ОСОБА_2 не складались, вони є неукладеними та не можуть породжувати жодних правових наслідків для сторін. Відповідач заперечує факт укладення Договору та написання розписки, і, відповідно, не може їх спростувати з огляду на відсутність зазначених документів у матеріалах справи.

Твердження позивача про порушення ОСОБА_2 принципу добросовісної поведінки є необґрунтованими. На підтвердження таких доводів позивач посилається на подання ОСОБА_2 зустрічного позову з вимогою визнати Договір позики недійсним (який у подальшому було залишено без розгляду), а також на подання нею клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (яка так і не була проведена).

Однак, такі аргументи не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки: по-перше, подання зустрічного позову є процесуальним правом сторони, а не її обов`язком; по-друге, проведення почеркознавчої експертизи можливе виключно за умови надання оригіналів документів, чого в даному випадку зроблено не було. За наявних доказів у матеріалах справи неможливо спростувати або підтвердити ані факт підписання вказаного договору, написання розписки, а ні факту передання грошових коштів.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано оригінал договору позики грошових коштів № 1/25/06/2021 року від 25.06.2021 року, та оригінал розписки ОСОБА_2 від 25.06.2021 року. Сам по собі факт укладення іпотечного договору 25.06.2021 року між сторонами не є підтвердженням укладення договору позики, а, тим більше, передачі грошових коштів за вказаним договором.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Фактичні обставини справи на підставі наданих та витребуваних доказів, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що 25.06.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів № 1/25/06/2021, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 2 745 890,00 грн., що на момент укладення договору є еквівалентом 100 000,00 доларів США, встановленим Національним банком України (п. 1 договору позики грошових коштів).

До підписання цього договору позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі, зазначеному в пункті 1 цього договору (п. 2 договору позики грошових коштів).

Позичальник зобов`язаний до 25.09.2021 року повернути позикодавцеві позику у сумі 148 278,00 грн. та до 25.12.2021 року повернути позикодавцеві залишок позики в сумі 2 597 612, 00 грн. Оплата боргу проводиться готівкою або шляхом зарахування на банківський рахунок позикодавця суми позики у гривнях і має становити еквівалент 100 000,00 доларів США за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України на дату повернення позики (п. 3 договору позики грошових коштів).

В разі коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику у строк згідно пункту 3 цього договору, він зобов`язаний додатково сплатити штраф у розмірі 5 відсотків від суми невчасно повернутої позики, вказаної у п. 1 цього договору (п. 8 договору позики грошових коштів).

На підтвердження вказаних обставин позивачем суду першої інстанції були надані нотаріально засвідчені копії договору позики грошових коштів № 1/25/06/2021 від 25.06.2021 року та розписки ОСОБА_2 від 25.06.2021 року про отримання від ОСОБА_1 на умовах договору № 1/25/06/2021 від 25.06.2021 року суми в розмірі 2 745 890,00 грн., що на момент позики є еквівалентом 100 000,00 доларів США. Суму отримала повністю 25.06.2021 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року було зобов`язано Запорізький обласний державний нотаріальний архів (Код , місцезнаходження: 69005, м. Запоріжжя, бул. Центральний, 20) надати Запорізькому апеляційному суду для огляду в судовому засіданні, яке призначене на 24 грудня 2025 року о 10.00 год., оригінали таких доказів: нотаріальної справи, яка була заведена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. у зв`язку із нотаріальним посвідченням договору іпотеки від 25.06.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; другого примірника оригіналу договору іпотеки від 25.06.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О та зареєстрованого в реєстрі за номером 983; нотаріально посвідченої згоди чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на укладання зазначеного договору іпотеки; інших документів (зокрема нотаріально посвідчені копії договору позики та розписки до нього), які надавались нотаріусу при посвідченні зазначеного договору іпотеки та наявні у нотаріальній справі, яка була заведена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. у зв`язку з нотаріальним посвідченням вказаного договору іпотеки; реєстру для вчинення нотаріальних дій за 2021 рік.

У судове засідання апеляційного суду, яке призначене на 24 грудня 2025 року о 10.00 год., з`явилася завідувач Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом Кибальна Т.М. та надала для огляду в судовому засіданні оригінали всіх затребуваних апеляційним судом вище перелічених документів, крім оригіналу договору позики грошових коштів № 1/25/06/2021 від 25.06.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та оригіналу розписки ОСОБА_2 від 25.06.2021 року про отримання від ОСОБА_1 на умовах договору № 1/25/06/2021 від 25.06.2021 року суми в розмірі 2 745 890,00 грн., що на момент позики є еквівалентом 100 000,00 доларів США. На огляд апеляційному суду були надані нотаріально засвідчені копії вказаних документів - договору позики грошових коштів № 1/25/06/2021 від 25.06.2021 року та розписки ОСОБА_2 від 25.06.2021 року.

Оригінали всіх затребуваних апеляційним судом вище перелічених документів та нотаріально засвідчені копії договору позики грошових коштів № 1/25/06/2021 від 25.06.2021 року та розписки ОСОБА_2 від 25.06.2021 року були безпосередньо досліджені судом апеляційної інстанції під час розгляду справи, належним чином засвідчені копії вказаних документів долучені до матеріалів справи.

Так, у п. 1 нотаріально посвідченого договору іпотеки від 25.06.2021 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вказано, що згідно договору позики, укладеного між сторонами від 25.06.2021 року, іпотекодавець позичив гроші в сумі 2 745 890,00 грн., що на момент укладення цього договору за курсом продажу доларів США Національним банком України є еквівалентом 100 000,00 доларів США, які гр. ОСОБА_2 зобов`язується повернути гр. ОСОБА_1 повністю за адресою: АДРЕСА_2 , в термін до 25.12.2021 року.

Сплата відсотків за користування грошовими коштами не передбачена.

В забезпечення виконання вищезазначеного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно, яке є предметом іпотеки:

-Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма відповідними надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 149,2 кв.м, житловою площею 103,5 кв.м. (надалі - Предмет іпотеки 1);

-Земельна ділянка площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :06:001:0029, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (надалі - Предмет іпотеки 2).

Відповідно до п. 8 нотаріально посвідченого договору іпотеки від 25.06.2021 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - Чоловік іпотекодавця, гр. ОСОБА_3 дає згоду на передачу в іпотеку вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 25.06.2021 року за реєстровим № 982.

Згідно заяви гр. ОСОБА_3 , засвідченої ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 25.06.2021 року за реєстровим № 982, ОСОБА_3 надав згоду своїй дружині гр. ОСОБА_2 на передачу в іпотеку жилого будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах, йому відомих.

Як пояснив ОСОБА_1 , він не має можливості надати оригіналів документів (розписки, договору позики, договору іпотеки), у зв`язку з їх втратою під час евакуації родини на початку широкомасштабної військової агресії РФ проти України, вказані обставини, підтверджені копіями паспортів з відмітками про перетин кордону. Він надав суду нотаріально засвідчені копії вказаних документів, які були ним отримані у Запорізькому обласному державному нотаріальному архіві.

З матеріалів справи також вбачається, що у листопаді 2024 року ОСОБА_2 зверталася до суду першої інстанції з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики грошових коштів від 25.06.2021 року, визнання відсутніми зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 25.06.2021 року на суму 2 745 890,00 грн., що еквівалентно 100 000,00 доларів США, та договором позики грошових коштів від 25.06.2021 року № 1/25/06/2021; визнання недійсним договору іпотеки від 25.06.2021 року та виключення з державних реєстрів записів про обтяження предметів іпотеки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2025 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики грошових коштів та визнання недійним договору іпотеки. Об`єднано зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики грошових коштів та визнання недійним договору іпотеки в одне провадження № 334/9598/24, провадження № 2/334/317/25, з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки було залишено без розгляду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що передаючи нерухоме майно в іпотеку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань, ОСОБА_2 визнала наявність у неї грошового зобов`язання та отримання нею грошей, що підтверджується п. 1 нотаріально посвідченого договору іпотеки від 25.06.2021 року, оригінал якого було оглянуто колегією суддів.

Апеляційний суд вважає за доцільне звернути увагу, що одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження № 61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

У пунктах 59 та 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 291/1352/20 (провадження № 61-11047св23) виходив з наступного: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням «балансу вірогідностей», колегія суддів вважає, що на підставі наданих доказів твердження позивача заслуговують довіри.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на захист свого права.

При вирішенні спору суд першої інстанцій не звернули увагу на те, що у пункті 1 підписаного сторонами і нотаріально посвідченого договору іпотеки від 25.06.2021 року вказано, що згідно договору позики, укладеного між сторонами від 25.06.2021 року, іпотекодавець позичив гроші в сумі 2 745 890,00 грн., що на момент укладення цього договору за курсом продажу доларів США Національним банком України є еквівалентом 100 000,00 доларів США.

Застосування дієслова у минулому часі означає, що дія відбулася до моменту повідомлення про неї.

Отже, умови договору іпотеки підтверджують, що, укладаючи цей договір сторони засвідчили факт передачі грошових коштів за договором позики від 25.06.2021 року, укладеним між сторонами, який відбувся до моменту його підписання та нотаріального посвідчення.

Колегія суддів вважає, що тлумачення пункту 1 договору іпотеки дає підстави для висновку, що сторони підтвердили факт передачі грошей в сумі 2 745 890,00 грн., що на момент укладення цього договору за курсом продажу доларів США Національним банком України є еквівалентом 100 000,00 доларів США.

За таких обставин заперечення відповідачки про отримання нею грошових коштів за договором позики є безпідставними та суперечать пункту 1 договору іпотеки.

Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у день підписання договору позики грошових коштів та написання розписки між сторонами було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, що свідчить про те, що сторони підтвердили зміст та розмір основного зобов`язання.

Отже, у справі, що переглядається апеляційним судом, отримання грошових коштів позичальником підтверджується змістом договору іпотеки.

Крім того, ОСОБА_2 з 25.06.2021 року по день звернення до суду ОСОБА_1 з цим позовом не заявляла претензій щодо передачі грошових коштів за договором позики, а також щодо договорів позики та іпотеки, а звернулась до суду з зустрічним позовом у листопаді 2024 року після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за договором позики.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини та вищенаведені норми матеріального права колегія суддів уважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині передачі коштів, відтак, і наявності обов`язку виконання умов договору позики позичальником.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та уважає, що висновки суду першої інстанції є помилковими та такими, що зроблені без повного та всебічного дослідження матеріалів справи та змісту укладених між сторонами договорів.

За встановлених обставин, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими.

Так, сума боргу станом на 19.08.2024 року складає 4 038 678,00 грн., що є еквівалентом 98 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на 19.08.2024 року (з урахуванням часткового виконання ОСОБА_2 зобов`язання по поверненню позики, а саме, сплати нею суми у гривнях, яка на момент сплати була еквівалентна 2 000,00 доларів США, тому сума неповернутої позики складає 98 000,00 доларів США (100 000,00 доларів США - 2 000,00 доларів США).

Крім того, як зазначалося вище, відповідно до п. 8 договору позики, позичальник у разі несвоєчасного повернення боргу має сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 5 відсотків від суми невчасно повернутої позики, вказаної у п. 1 цього договору. Таким чином, сума штрафу складає 201 933,90 грн. (4 038 678/100*5 = 201 933,90 грн.).

Отже, загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором позики становить 4 038 678,00 грн. + 201 933,90 грн. = 4 240 611,90 грн.

За встановлених обставин, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики в загальному розмірі 4 240 611,90 грн.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 15 140 грн. (а.с. 5).

При поданні апеляційної скарги заявником сплачено судовий збір в розмірі 18 168 грн. (а.с. 190).

За вказаних обставин, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судового збору підлягає стягненню 33 308 грн. (15 140 грн. + 18 168 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в загальному розмірі 4 240 611 (чотири мільйони двісті сорок тисяч шістсот одинадцять) гривень 90 копійок та судовий збір у загальному розмірі 33 308 (тридцять три тисячі триста вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 05 січня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков