КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3824/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Київ

Справа № 363/1182/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Чіркова Г.Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо їх малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, зокрема, вихованням доньки не займається, здоров`ям її не цікавиться та не проявляє до неї жодної материнської турботи, у зв`язку з чим дитина на даний час проживає в сім`ї бабусі (третьої особи по справі), оскільки батько дитини (позивач по справі) з 11 березня 2022 року мобілізований до лав ЗС України.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно та невмотивовано відмовив у задоволенні позову, не врахувавши докази, які були надані.

Звертає увагу, що виникають питання, які потребують погодження обох батьків, а так як мати не бере участі в житті дитини, на прохання не відгукується, це ускладнює вирішення питань щодо нормального життя та розвитку дитини, а тому, для захисту прав та інтересів дитини не залишається іншого вибору, як позбавити батьківських прав ОСОБА_3 у зв`язку з явно умисним ухиленням від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та свідомим нехтуванням своїми обов`язками, що підтверджується відповідними доказами.

Третя особа ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку надіслала клопотання, в якому просила розглядати справу за її відсутності, та зазначила, що підтримує викладені у апеляційній скарзі позивача доводи, оскільки мати дитини її вихованням не займається, жодної допомоги не надає, життям дівчинки не цікавиться, не проявляє материнської турботи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, що не перешкоджає апеляційному перегляду рішення відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що труднощі в родині сторін виникли після повномасштабного вторгнення РФ на територію України, тимчасової окупації с. Козаровичі Вишгородського району Київської області в період з 24 лютого 2022 по 31 березня 2022 року (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» та Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року), пошкодження та приведення в непридатний до проживання стан будинку внаслідок бойових дій, в якому проживала малолітня дитина зі своїми батьками. Внаслідок цього родина вимушено переселилася на західну Україну та тимчасово там проживала, в той час, як позивач 11 березня 2022 року вступив до лав ЗСУ, перебуває та проходить військову службу по теперішній час. Згодом у сторін погіршилися стосунки, внаслідок чого шлюб між ними розірвано, малолітня дитина за згодою обох батьків у зв`язку з воєнними діями на території України проживає у Туреччині з бабусею.

Причинами і умовами, які сприяли неналежному виконанню відповідачем батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_5 , стали зазначені вище складні життєві обставини, в яких опинилася сім`я, розірвання шлюбу сторін, які за своєю суттю на даний час не можуть бути достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Водночас, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи та правильно застосованих нормах матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували в шлюбі, зареєстрованому 31 жовтня 2018 року у виконавчому комітеті Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, про що зроблений відповідний актовий запис № 2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін від шлюбу народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області 15 травня 2019 року (актовий запис № 16 від 15 травня 2019 року) ( а.с. 16).

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

Згідно із заявою ОСОБА_3 від 23 січня 2024 року, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравченко О.В., ОСОБА_3 відмовилася від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 , оскільки не має бажання займатися її вихованням та утриманням, у зв`язку з чим заявила про те, що надає добровільну згоду на позбавлення її батьківських прав ( а.с. 19).

Вказана нотаріальна дія зареєстрована приватним нотаріусом в реєстрі за № 67 від 23 січня 2024 року.

Також, за реєстровими №№ 65, 66 від 23 січня 2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравченко О.В., було посвідчено справжність підпису ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на заяві про згоду на перетин дитиною державного кордону України, та згоду на неодноразовий тимчасовий виїзд за кордон, до Республіки Молдова, Румунії , Угорщини, Республіки Польща та Турецької Республіки.

Відповідно до вказаної спільної заяви сторін від 23 січня 2024 року, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 надали згоду на перетин державного кордону їхньої спільної доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі бабусі ОСОБА_4 у зв`язку із запровадженням на території України правового режиму воєнного стану. Крім цього, цією заявою сторони надали згоду на вжиття у крайніх випадках необхідних заходів для збереження життя і здоров`я доньки, вакцинацій, госпіталізації, хірургічні втручання, інше медичне втручання тощо ( а.с. 18).

03 жовтня 2023 року Міністерством внутрішніх справ, Генеральним управлінням з міграційних справ Турецької Республіки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано посвідку на проживання серії № НОМЕР_1 , яка дійсна до 03 жовтня 2024 року (до справи долучено нотаріально посвідчений переклад вказаного документа на українську мову).

Згідно договору оренди, ОСОБА_4 з 20 жовтня 2023 року орендує кв. АДРЕСА_1 , мета використання орендованого приміщення - для проживання сім`єю, строк оренди складає один рік.

Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_2 Міністерства оборони України №4352 від 05 червня 2023 року, солдат ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 з 11 березня 2022 року по теперішній час.

З висновку Служби у справах дітей Димерської селищної ради, затвердженого рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 28 червня 2024 р. № 889, вбачається, що Служба у справах дітей дійшла висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на те, що перелік підстав позбавлення батьківських прав наведений у статті 164 СК України, існування яких не було встановлено.

У висновку зазначено, що спеціалістами служби у справах дітей Димерської селищної ради засобами телефонного зв`язку неодноразово намагалися встановити контакт із ОСОБА_3 , проте цього зробити не вдалося, оскільки ОСОБА_7 не відповідає на телефонні дзвінки. Після письмового звернення до Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області стало відомо, що відносно ОСОБА_3 розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 307 КК України від 28.02.2024 року. Також вона перебувала під домашнім арештом згідно ухвали Вишгородського районного суду в період з 04.03.2024 року по 28.04.2024 року, а 18.02.2024 року ОСОБА_3 притягувалася до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

10.06.2024 року спеціалістами служби було здійснено виїзд на ймовірне місце проживання ОСОБА_3 у Петрівській громаді, проте обстежити умови проживання не вдалося. За місцем проживання батька дитини ОСОБА_1 також не вдалося обстежити умови проживання, оскільки батько служить у Збройних силах України, а малолітня ОСОБА_8 разом з бабусею перебуває за кордоном.

З огляду на викладене, Орган опіки та піклування не вбачав за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_8 , враховуючи також той факт, що дитина за згодою обох батьків перебуває разом з бабусею за кордоном.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Статтею 155 СК України визначено загальні принципи здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, а саме :

- Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

- Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

- Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

- Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2023 року у справі № 363/1161/21, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно врахував, що ухилення одного з батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки; що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

Враховуючи, що висновком Служби у справах дітей Димерської селищної ради, затвердженого рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 28 червня 2024 року вказано про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, враховуючи також той факт, що дитина за згодою обох батьків перебуває разом з бабусею за кордоном, суд першої інстанції обґрунтовано погодився з вказаним висновком.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що часто виникають питання, які потребують погодження обох батьків, а те, що відповідач не бере участі в житті дитини, на прохання не відгукується, ускладнює вирішення питань щодо нормального життя і розвитку, у зв`язку з чим для захисту прав та інтересів дитини немає іншого вибору, як позбавити відповідача батьківських прав.

Однак, сторона позивача не конкретизувала, які саме питання потребують погодження обох батьків; які питання вимагали такої участі фактично і в яких конкретно моментах відповідач не брала участі в погодженні, зважаючи на те, що встановити такі обставини орган опіки та піклування не зміг, оскільки дитину за місцем проживання не було виявлено.

Крім цього, копія спільної нотаріально посвідченої заяви сторін від 23 січня 2024 року спростовує доводи апеляційної скарги, оскільки згідно з цією заявою відповідач надала згоду на перетин державного кордону їхньої спільної доньки у супроводі бабусі ОСОБА_4 у зв`язку із запровадженням на території України правового режиму воєнного стану, а також надала згоду на вжиття у крайніх випадках необхідних заходів для збереження життя і здоров`я доньки, вакцинацій, госпіталізації, хірургічні втручання, інше медичне втручання тощо, що свідчить про прояв небайдужості відповідача щодо долі своєї доньки.

Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 від 23 січня 2024 року про відмову від виконання батьківських обов`язків та відмову від батьківських прав на дитину, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки згідно з положеннями частин другої, третьої статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

У постановах від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22 Верховний Суд вказував, що заява відповідачки про відмову від батьківських прав щодо дитини та визнання позову про позбавлення батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову у цій справі, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Отже, суд першої інстанції правильно врахував, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заява ОСОБА_3 не може слугувати достатньою підставою для розірвання кровного споріднення між матір`ю і донькою та позбавлення дитини права на материнську турботу в умовах воєнного стану. Більш того, з огляду на те, що батько малолітньої ОСОБА_8 перебуває на військовій службі, вихованням дитини, зі слів позивача та доданих документів про реєстрацію місця перебування дитини в Туреччині, займається її бабуся ОСОБА_4 . Водночас, необхідність забезпечення опіки та турботи з боку матері є нагально необхідною для повноцінного і гармонійного розвитку дівчинки.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивачем не надано взагалі будь-яких доказів про житлові умови проживання батька, матері, особи, в сім`ї якої проживає дитина в Туреччині, як і не надано будь-яких даних про стан здоров`я дитини, сторін у справі. Не зміг такі докази отримати і орган опіки та піклування Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області.

Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на факт розгляду Вишгородським районним судом Київської області кримінальної справи, порушеної щодо ОСОБА_3 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, висновків суду не спростовують, оскільки підставою заявленого позову були обставини, визначені пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України, а не пунктом 4 ч. 1 ст. 164 СК України, та не досліджувались судом як підстава позову.

Посилання представника позивача на притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ( за відмову водія транспортного засобу пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння) не може бути прийнято до уваги як з вищевказаних підстав, так і тому, що оскаржуване рішення ухвалене 10 вересня 2024 року, а постанова суду про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності прийнята 21 лютого 2025 року, тобто зазначеної обставини не існувало на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Надавши оцінку доказам в матеріалах справи, які були предметом аналізу суду першої інстанції, поясненням представника позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про ненадання позивачем суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та її умисного нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої ОСОБА_5 , що могли бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для попередження ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22, коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду іншим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.