УХВАЛА

26 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 495/3603/24

провадження № 61-15782ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на рішення

Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 9 жовтня

2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії», Одеської обласної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська обласна рада, Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального некомерційного підприємства (далі - КНП) «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії», Одеської обласної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська обласна рада, Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, в якому просила стягнути з КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення

Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 червня

2021 року у справі № 495/1227/20 з 8 червня 2021 року до 8 квітня 2024 року

у розмірі 436 001,16 грн та у відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 9 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду

від 7 червня 2021 року у справі №495/1227/20 з 8 червня 2021 року до 8 квітня 2024 року у розмірі 436 001,16 грн та у відшкодування моральної шкоди

20 000 грн; стягнено з КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на користь держави судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року апеляційну скаргу КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» задоволено частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 9 жовтня 2024 року змінено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнено з КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 червня 2021 року

у справі № 495/1227/20 у частині вимог про поновлення на роботі з 8 червня

2021 року до 8 квітня 2024 року у розмірі 436 001,16 грн (податки та збори підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні судового рішення).

Стягнено з КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Стягнено з КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на користь держави судовий збір у розмірі 2 240,57 грн.

12 грудня 2025 року КНП «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» за допомогою поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 9 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 13 листопада 2025 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 Конституційний Суд України визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Встановлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого унормування процесуальних правовідносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2025 року становить 3 028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 червня 2021 року у справі № 495/1227/20 з 8 червня

2021 року до 8 квітня 2024 року у розмірі 436 001,16 грн та у відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн.

Отже, зазначена справа є справою з ціною позову у розмірі 486 001,16 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених

пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Заявник в касаційній скарзі не зазначає випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, стаття 129 якої основними засадами судочинства, серед інших, визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають, передусім, подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім перегляду судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 9 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 13 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Психоневрологічний інтернат «Острів Надії», Одеської обласної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська обласна рада, Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська