Справа № 202/9797/25
Провадження № 2/202/5271/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Мартинюк С.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Ухова Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України, про визнання дій (бездіяльності) незаконними та відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України, про визнання дій (бездіяльності) незаконними та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26.01.2022 року в провадженні Індустріального відділу державноі? виконавчоі? служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, яке відкрито на підставі виконавчого листа № 202/4391/16-ц від 28.12.2021, виданого Індустріальним раи?онним судом міста Дніпропетровська, про стягнення з нього, ОСОБА_1 , на користь ТОВ "АЛКЕН" (адреса: Любленське воєводство, Парчівськии? повіт, громада Міланув, село Ціхостув, 40) судових витрат у розмірі 3831,47 грн.

26.01.2022 року державним виконавцем була винесена постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 383,15 грн та про арешт грошових коштів на його рахунках.

Арешт накладено на всі и?ого банківські рахунки, включаючи рахунки в АТ КБ "ПриватБанк" та АТ "Універсал Банк" (Monobank), що перевищувало суму боргу та призвело до значного блокування доступу до и?ого коштів.

На рахунках було достатньо коштів для негаи?ного стягнення, проте виконавець затягував процес, що обмежило його можливості оплати комунальних послуг, придбання продуктів харчування та ліків, необхідних як інваліду 3 групи.

06.08.2024 року та 28.08.2024 року до АТ КБ "ПриватБанк" було направлено платіжні інструкціі? для списання коштів.

02.09.2024 року на депозитнии? рахунок відділу ДВС надіи?шли кошти в розмірі 4514,62 грн (включаючи борг, виконавчии? збір та витрати на провадження).

03.09.2024 року державним виконавцем Михаи?ленко Ю.В. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону Украі?ни "Про виконавче провадження".

Попри сплату боргу арешт з рахунків не було знято в повному обсязі.

01.06.2024 року він звернувся до АТ "Універсал Банк" (Monobank) з проханням про перенесення арешту на депозитнии? рахунок № 90.30. від 20.05.2024 року, що було виконано 03.06.2024 року.

Після винесення виконавцем постанови про закінчення провадження від 03.09.2024 року арешт з карткових рахунків було знято автоматично, але арешт на депозиті залишився через ручнии? режим накладення.

Лише 21.05.2025 року після и?ого повторного звернення банк зняв обмеження з депозиту.

23.09.2024 року державним виконавцем було направлено вимогу стягувачу про надання актуальних реквізитів, але станом на 08.11.2024 року реквізити не надано.

08.11.2024 року начальником відділу Півнем С.В. було винесено постанову про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.09.2024 року відповідно до абз. 4 ч. 3 ст. 74 Закону Украі?ни "Про виконавче провадження".

01.10.2024 року та 06.11.2024 року він направляв до відділу ДВС скарги щодо відсутності доказів перерахунку коштів стягувачу та незняття арештів.

Станом на 03.10.2025 року відповідно до інформаціі? в мобільному застосунку "Дія" виконавче провадження № НОМЕР_1 не закрите, а сума до сплати вказана як 3831,47 грн, що, на його думку, створює ризик повторного стягнення та продовжує обмеження його прав. Сплачена сума 683,15 грн (як зазначено в застосунку "Дія") не відповідає фактичним платежам, що свідчить про помилки в обліку ДВС.

Внаслідок незаконних діи? (бездіяльності) державного виконавця, а саме тривалого арешту рахунків, затягування стягнення попри наявність коштів, незняття арештів після сплати, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження без обґрунтування, неактуалізаціі? статусу в реєстрі, йому завдано значноі? моральноі? шкоди.

Як інвалід віи?ни 3 групи - ветеран віи?ни, він переживає постіи?нии? емоціи?нии? стрес, відчуття незахищеності, приниження гідності, душевні страждання, пов`язані з неможливістю нормально організовувати життя, витрачає час і зусилля на численні звернення до банків та ДВС. Це призвело до погіршення и?ого здоров`я, безсоння, нервовоі? напруги та обмеження в реалізаціі? прав на розпорядження маи?ном. Тривалість порушень (понад три роки) посилює шкоду.

Вважає, що діі? виконавця порушують ст. 10 Конвенціі? МОП № 95 про захист заробітноі? плати, яка вимагає обмеження арештів до необхідного для утримання працівника та сім`і?, а також ст. 39, 74 Закону Украі?ни "Про виконавче провадження" щодо своєчасного закінчення провадження та скасування заходів забезпечення.

Враховуючи характер порушень, і?х тривалість та и?ого статус інваліда, оцінює моральну шкоду в 10 000 грн.

За цих підстав ОСОБА_1 просить визнати незаконними діі? (бездіяльність) державного виконавця Індустріального відділу ДВС щодо незняття арештів, неактуалізаціі? статусу виконавчого провадження № НОМЕР_1 та ризику повторного стягнення; стягнути з Державного бюджету Украі?ни через Державну казначеи?ську службу Украі?ни на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року у справі було відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представником відповідача - Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) був поданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно 26.01.2022 року в порядку ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 202/4391/16 від 28.12.2021 року, виданого Індустріальним раи?онним судом міста Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АЛКЕН» судових витрат у сумі 3831,47 грн.

Також 26.01.2022 року, керуючись статтею 42 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження», відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкціі? з організаціі? примусового виконання рішень, затвердженоі? наказом Міністерства юстиціі? Украі?ни від 02.04.2012 № 512/5, державним виконавцем було винесено постанову про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300,00 грн., а також відповідно до ст. 27 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» про стягнення виконавчого збору у розмірі 383,15 грн.

На виконання вимог ст. 56 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» 26.01.2022 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

Арешт накладено на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору/основноі? винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 4514,62 грн.

Звертає увагу, що арешт на кошти боржника накладено саме в межах суми стягнення 4514,62 грн. Жодних обмежень на кошти поза сумою 4514,62 грн. державним виконавцем не було винесено. Коштами, які перевищують вказану суму, позивач мав можливість користуватися безперешкодно.

Вважає, що в даному випадку дії державного виконавця відповідали вимогам Закону Украі?ни «Про виконавче провадження».

Ухвалою Індустріального раи?онного суду міста Дніпропетровська у справі № 202/4391/16-ц від 05.03.2024 року боржникові було відмовлено у задоволенні скарги. Постановою Дніпровського апеляціи?ного суду у справі № 202/4391/16-ц від 23.04.2024 року апеляціи?ну скаргу боржника залишено без задоволення.

Щодо причин затримки примусового виконання виконавчого листа № 202/4391/16-ц від 28.12.2021 року, то 06.08.2024 року до АТ КБ «ПриватБанк» було направлено платіжну інструкцію для списання коштів з рахунків.

28.08.2024 року повторно до АТ КБ «ПриватБанк» направлено платіжну інструкцію для списання коштів з рахунків боржника.

02.09.2024 року на депозитнии? рахунок відділу надіи?шли кошти у розмірі 4514,62 грн.

03.09.2024 року відповідно до вимог п. 9 ст. 39 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Перевіркою даних АСВП встановлено, що кошти в розмірі 3831,47 грн не були перераховані на користь стягувача ТОВ «АЛКЕН».

Державним виконавцем 23.09.2024 та 31.10.2024 року на адресу представника стягувача було направлено вимогу про надання реквізитів ТОВ «АЛКЕН» для перерахування коштів.

06.11.2024 року до відділу надіи?шла скарга від ОСОБА_1 , в якій він просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 03.09.2024 року, у зв`язку з тим, що кошти у розмірі 3831,47 грн не були перераховані на рахунок стягувача та виконавче провадження закрито передчасно.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 39 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету Украі?ни.

Станом на 08.11.2024 року реквізити стягувачем на надано. Кошти в розмірі 3831,47 грн знаходилися на депозитному рахунку відділу.

08.11.2024 року начальником відділу проведено перевірку виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 202/4391/16 від 28.12.2021 року, за результатами якої скасовано постанову про закінчення цього виконавчого провадження як таку, що винесена передчасно.

Протягом 2024 та 2025 року державним виконавцем неодноразово на адресу представника стягувача було направлено вимоги про надання актуальних банківських реквізитів для перерахування коштів ( 23.09.2024, 31.10.2024, 24.04.2025, 28.08.2025 року). Проте стягувачем так і не було надано до відділу банківські реквізити.

У вересні 2025 року відділом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровськіи? області подано інформацію про суми невитребуваних коштів стягувачами протягом року для подальшого узгодження з ГУ ДПС у Дніпропетровськіи? області.

Після надання відповідноі? інформаціі? та реквізитів для перерахування 30.10.2025 року кошти у розмірі 3831,47 грн було перераховано до державного бюджету.

30.10.2025 року виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 39 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження».

Звертає увагу, що жодних надмірних чи помилкових стягнень з боржника ОСОБА_1 не було здіи?снено.

Відображення інформаціі? в додатку «ДІЯ» не належить до посадових обов`язків виконавців. Вся інформація про перерахування та будь-які діі? в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 наявна на саи?ті https://asvpweb.minjust.gov.ua/, якии? є офіціи?ною платформою для користування сторін виконавчого прозвання. У ОСОБА_1 наявнии? ідентифікатор доступу до виконавчого провадження. Також згідно даних АСВП у ОСОБА_1 наявнии? кабінет в ЄСІТС, де також відображається актуальна достовірна інформація про діі? у виконавчому провадженні.

Наголошує, що ОСОБА_1 в самостіи?ному порядку заборгованість не сплачував. Арешт накладено та кошти списані в примусовому порядку з рахунків боржника в межах суми стягнення 4514,62 грн. Жодних обмежень на кошти поза сумою 4514,62 грн. державним виконавцем не було винесено. Коштами, які перевищують вказану суму, позивач мав можливість користуватися безперешкодно. 03.09.2024 року державним виконавцем знято арешт з рахунків боржника. Згідно з інформацією, що міститься в АСВП, 03.09.2024 року о 12:28 АТ «Універсал Банк» було знято арешт з коштів боржника.

Боржником здійснювалося судове оскарженні дій державного виконавця, але судами всіх інстанцій дії державного виконавця було визнано такими, що вчинені в рамках діючого законодаства.

Отже, Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просив залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

В свою чергу, позивачем ОСОБА_1 була надана відповідь на відзив, в якій зазначено, що 30 жовтня 2025 року надіи?шла постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, при виконанні якого йому завдана моральна шкода.

Звертає увагу, що відповідно до статті 3 Конституціі? Украі?ни людина, і?і? честь і гідність є наи?вищою соціальною цінністю.

На думку позивача, відповідач перетворив виконавче провадження на інструмент психологічних тортур, які тривали маи?же чотири роки (з січня 2022 р. по жовтень 2025 р.).

Відповідач, відкривши виконавче провадження у січні 2022 року, проявив недбалість, яка призвела до його тривалих страждань. Знущання полягали у бездіяльності: кошти були стягнуті, але рішення не виконано, необґрунтовано блокувалися кошти з січня 2022 р. Відповідач відкрив виконавче провадження та наклав арешти на його рахунки, не переконавшись у наявності реквізитів стягувача (ТОВ "АЛКЕН") для перерахування коштів. При цьому сума арешту значно перевищувала борг 3831,47 грн, бо арешт було накладено на рахунки відкриті в різних банках. Умисно затягувалося виконання: на арештованих рахунках були кошти для негаи?ного стягнення. Якби рішення було виконане відразу (у 2022 році), арешти були б зняті і він міг би вільно користуватися рештою коштів. Замість цього відповідач роками утримував його кошти під арештом, позбавляючи його як соціально вразливу особу можливості ними користуватися. Його вина була відсутня, але він був змушении? нести покарання за недбалість ДВС. Це створювало постіи?ну нервову напругу та відчуття фінансовоі? в`язниці без будь-якоі? законноі? на те підстави.

Крім того, вважає, що було принижено його гідність. У період з вересня 2024 року - жовтень 2025 року йому завдано наи?більшу моральну шкоду.

У вересні 2024 року після його скарги на довготривале знущання кошти нарешті були стягнуті з його рахунків. Але, незважаючи на повне фактичне погашення боргу, відповідач більше року (до 30 жовтня 2025 року) не закривав виконавче провадження та не виключав його дані з Реєстру боржників.

Тим самим заплямована його репутація: протягом цього часу він офіціи?но значився у відкритих державних реєстрах як боржник. Його честь та гідність були публічно заплямовані та зневажені, оскільки він був виставлении? як особа, що ухиляється від виконання рішень суду.

Кожен запит до банку, кожна спроба перевірити свіи? статус через «Дію» повертали його до стану «без вини винного». Це викликало хронічнии? стрес, безсоння, гнів та відчуття безсилля перед системою, яка демонструвала, що може нехтувати його правами.

Вважає, що той факт, що виконавче провадження було закрито лише 30.10.2025 р., тобто через 22 дні після подання позову до суду, і причиною закриття стало те, що стягувач навіть не витребував кошти, доводить, що мета відповідача полягала не у виконанні судового рішення, а у неправомірному затягуванні та зберіганні його репутаціі? в статусі боржника.

Діі? та бездіяльність державного виконавця є прямим посяганням на наи?вищу соціальну цінність - честь та гідність людини.

Він був змушении? роками витрачати свіи? час, здоров`я та нерви на боротьбу не з боргом, а з державним органом, якии? свідомо чи внаслідок недбалості використовував свою владу для продовження його страждань, навіть після стягнення боргу.

Отже, з огляду на тривалість, характер, обставини та публічне приниження його гідності, просив визнати факт завдання йому значноі? моральноі? шкоди та задовольнити позов у повному обсязі.

Представником позивача - адвокатом Уховим Р.В. також була надана відповідь на відзив, в якій зазначено, що, незважаючи на відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на рахунки позивача 26.01.2022 року, відповідач направив платіжну інструкцію до АТ КБ «Приват Банк» лише 06.08.2024 року та повторно 28.08.2024 року.

На протязі 2,5 років через бездіяльність відповідача позивач не міг користуватися своі?ми коштами через і?х блокування.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону Украі?ни "Про виконавче провадження" платіжні інструкціі? на примусове списання коштів або пред`явлення емітенту електронних грошеи? до погашення в обмін на грошові кошти надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту.

Відповідачем не надано пояснень затримки надіслання вимог стягувачу.

Таким чином, рахунки позивача були арештовані 26.01.2022, а лише в період з 2024 по 2025 роки відповідач почав надсилати вимоги та платіжні інструкціі? до банку та стягувачу.

Незважаючи на повне фактичне погашення боргу 02.09.2024 року, відповідач більше року (до 30 жовтня 2025 року) не закривав виконавче провадження та не виключав дані позивача з Реєстру боржників.

Відомості у Єдиному реєстрі боржників є публічними і доступними будь-якіи? особі. Тобто інформація про позивача як про боржника поширювалася відкрито, що призвело до приниження и?ого честі, гідності, діловоі? репутаціі? і викликало почуття глибокого морального страждання.

З січня 2022 р. по жовтень 2025 р. внаслідок незаконних діи? (бездіяльності) державного виконавц, а саме тривалого арешту рахунків понад необхідне, затягування стягнення попри наявність коштів, незняття арештів після сплати, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження без обґрунтування та неактуалізаціі? статусу в реєстрі, позивачу завдано значноі? моральноі? шкоди. Позивач як інвалід віи?ни 3 групи - ветеран віи?ни переживав постіи?нии? емоціи?нии? стрес, відчуття незахищеності, приниження гідності, душевні страждання, пов`язані з неможливістю нормально організовувати життя, витрачав час та зусилля на численні звернення до банків та ДВС. Це призвело до погіршення и?ого здоров`я, безсоння, нервовоі? напруги та обмеження в реалізаціі? прав на розпорядження маи?ном.

Діі? виконавця порушують ст. 39, 74 Закону Украі?ни "Про виконавче провадження" щодо своєчасного закінчення провадження та скасування заходів забезпечення.

На відповідь на відзив відповідачем - Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надані заперечення, в яких останній звертає увагу, що з моменту відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 боржником ОСОБА_1 оскаржувалися дій державних виконавців в рамках судової справи № 160/3915/22 та в задоволенні його позову було відмовлено. Також боржником здійснювалося судове оскарження дій державного виконавця в рамках судової справи № 202/4391/16-ц. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2024 року боржникові відмовлено у задоволенні його скарги.

Судами всіх інстанцій дії державного виконавця визнано такими, що вчинені в рамках діючого законодавства. У зв`язку з вказаними судовими розглядами у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 державними виконавцями не здійснювалося списання коштів з рахунків боржника. 06.08.2024 року боржник звернувся до відділу з клопотанням щодо затримки виконання судового рішення, при цьому ним же це судове рішення та дії державних виконавців з 2022 року оскаржувалися в судовому порядку. В своєму клопотанні боржник наголошував на списанні коштів з його банківського рахунку. 06.08.2024 року до АТ КБ «Приват Банк» було направлено платіжну інструкцію для списання коштів з рахунків. 28.08.2024 року повторно направлено до АТ КБ «ПриватБанк» платіжну інструкцію для списання коштів з рахунків боржника. 02.09.2024 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти у розмірі 4514,62 грн. З січня 2022 року по вересень 2024 року боржник не звертався до відділу з заявами про списання коштів з його рахунків. Також не звертався з заявами для отримання реквізитів для погашення боргу. Тобто боржник не вчиняв жодних дій для вирішення питання по сплаті боргу, закриттю виконавчого провадження та видалення інформації про нього з Єдиного реєстру боржників.

Відповідачем звернуто увагу, що інформація про боржника вноситься до Єдиного реєстру боржників автоматично з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження та видаляється одночасно з винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Виключення інформації про боржника з Єдиного реєстру боржників в рамках виконавчого провадження (крім аліментів ) технічно неможливо.

Після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.09.2024 року як передчасної за результатами перевірки виконавчого провадження інформація про ОСОБА_1 автоматично з`явилася в Єдиному реєстрі боржників. Технічних можливостей для її видалення не передбачено функціоналом АСВП.

Отже, відповідач наполягав на відмові в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Ухов Р.В., який приймав участь у режимі відеоконференції, позов підтримали та наполягали на його задоволенні в повному обсязі.

При цьому в своїх письмових поясненнях позивач наполягав на тому, що дії ДВС завдали йому значних душевних страждань, він відчував глибоке приниження через ігнорування останнім необхідності виконання рішення на його користь, натомість зосередження на виконанні рішення, де він є боржником. Такі дії відповідача спричинили йому глибокі і тривалі душевні страждання. Також позивачем зазначено, що виконавче провадження № НОМЕР_1, яке завдало йому страждань, ґрунтується на рішенні про стягнення з нього судового збору у розмірі 3831,47 грн. Суд відмовив йому у перерозподілі витрат, посилаючись на те, що він начебто не мав статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на час подання позову. Проте він був визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни з 23 лютого 2015 року, тобто до подання позову 11 липня 2016 року. Таким чином, рішення про стягнення з нього збору є помилковим і ґрунтується на неправильно встановленому факті. Неправомірне стягнення і подальше виконавче провадження, засноване на цій судовій помилці, є самостійним і найбільш глибоким джерелом його моральних страждань. Відповідач перекладає на нього вину в затримці виконання рішення, не списанні коштів та не закінченні провадження з січня 2022 до вересня 2024 року, що, на його думку, є найвищою формою приниження, оскільки основний обов`язок щодо виконання рішення лежить на державному органі. Він був змушений оскаржувати неправомірні дії відповідача у трьох судових інстанціях, що само по собі є для нього джерелом багаторічного стресу. Глибоке психічне потрясіння викликає ситуація, коли ДВС, виправляючи свою ж помилку (скасування постанови про закінчення провадження), автоматично повертає інформацію про нього до Єдиного реєстру боржників, технічну неможливість видалення якої функціоналом АСВП вважає бюрократичним знущанням та джерелом постійного приниження. Отже, дії відповідача завдали йому не лише матеріальної, а й глибокої моральної шкоди. У зв`язку з чим просив його позов задовольнити.

Представник відповідача - Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився.

Враховуючи, що відповідач надав відзив на позов та завчасно був належним чином повідомлений про розгляд справи, справу розглянуто за відсутності представника відповідача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України про розгляд справи була повідомлена, явку свого представника в судове засідання не забезпечила та надала заяву про відкладення судового розгляду через перебування її представника у відпустці.

Разом із тим, оскільки третя особа має значний штат працівників, отже має можливість забезпечити участь іншого представника в судовому засіданні, неявку представника третьої особи в судове засідання визнано неповажною та справу розглянуто в його відсутність.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне:

Судом установлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2017 року у справі № 202/4391/16-ц були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алькен» Республіка Польща про стягнення заробітної плати, інфляційних втрат та моральної шкоди.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року зазначене рішення скасовано та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкен» судові витрати у розмірі 3831,47 грн.

На підставі зазначеної постанови апеляційного суду 28 грудня 2021 року Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська був виданий виконавчий лист, який пред`явлений стягувачем для примусового виконання до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

26 січня 2022 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Єлісєєвою Р.С. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алкен» судових витрат у розмірі 3831,47 грн.

Згідно з цією постановою державного виконавця стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 383,15 грн.

Також 26 січня 2022 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Єлісєєвою Р.С. була винесена постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № НОМЕР_1, якою визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в загальній сумі 300 грн.

Крім того, того ж дня, 26 січня 2022 рок, старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Єлісєєвою Р.С. була винесена постанова про арешт коштів боржника, згідно з якою накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 4514,62 грн.

Постанову про арешт коштів боржника направлено до банківських установ.

У серпні 2024 року виконавцем направлено до банківської установи платіжні інструкції про списання коштів з рахунків боржника.

02.09.2024 року на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти в розмірі 4514,62 грн.

03.09.2024 року державним виконавцем Михайленко Ю.В. виконавче провадження № НОМЕР_1 було закрито на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням вимог виконавчого документа.

08.11.2024 року начальником відділу Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Півнем С.В. була винесена постанова про скасування процесуального документа, якою скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 03.09.2024 року.

Підставою скасування постанови про закінчення виконавчого провадження стало те, що фактично грошові кошти не були перераховані стягувачу.

При цьому згідно з листом АТ «Універсал банк» (Монобанк) від 20.06.2025 року 01.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з приводу перенесення арешту з його картки на депозит за № 90.30. від 20.05.2024 року. 03.06.2024 було виконано його прохання, арешт перенесений з картки на депозит за № 90.30. від 20.05.2024 року. У зв`язку з тим, що арешт було встановлено на депозит в ручному режимі, на підставі його звернення, коли до банку надійшла постанова про зняття арешту з рахунків, 03.09.2024 арешти було знято автоматично, але не з депозиту, на який арешт було перенесено за його заявою. Надалі 21.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до банку та того ж дня було знято обмеження з депозиту № 90.30. від 20.05.2024 року. Станом на 20.06.2025 року арешт за рахунком відсутній.

Також судом установлено, що 30 жовтня 2025 року державним виконавцем Михайленко Ю.В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 14 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». В цій же постанові зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

Відповідно до позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка викладена в постанові від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц (провадження 61-6892св23, суд вправі використовувати відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, судові рішення у справах.

Так, у Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі № 160/3915/22 (номер рішення в ЄДРСР 113461457), на яку посилався відповідач у своєму відзиві та запереченнях, за змістом якої в лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Індустріального відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (Індустріального відділу Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що 26.01.2022 року через мобільний застосунок «Монобанк» дізнався про обмеження рахунків, у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового стягнення з нього судових витрат у розмірі 3831,47 грн. за виконавчим листом № 202/4391/16-ц. Позивач вважав дії відповідача щодо арешту його рахунків незаконними, оскільки рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий лист № 202/4391/16-ц, на його думку, є помилковим та таким, що не може бути виконаним, а дії виконавця - незаконними. 27.01.2022, 28.01.2022, 11.02.2022 він звертався до відповідача з клопотаннями щодо зняття арешту з грошових коштів. Листами відповідача від 09.02.2022 року за № 6663 та від 15.02.2022 року № 7593 було проінформовано позивача про відмову у задоволенні заявлених позивачем клопотань, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати діяльність начальника Індустріального ВДВС у м. Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Півня С.В. протиправною; зобов`язати Індустріальний ВДВС у м. Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до з`ясування обставин та остаточного вирішення як має стягуватись судовий збір з особи, яка звільнена від сплати судового збору, зупинити виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зняти арешт з його рахунків; зобов`язати Індустріальний ВДВС у м. Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) звернутися до суду за роз`ясненнями як має стягуватися судовий збір з особи, яка звільнена від сплати судового збору; з метою компенсації нанесеної моральної шкоди вибачитися.

Згаданою постановою апеляційного суду скасовано рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні вищеназваного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 у межах суми стягнення є правомірними, а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання таких дій державного виконавця протиправними є необґрунтованими та безпідставними.

Також апеляційний суд вважав, що підстави для зобов`язання відповідача зняти арешт у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 202/4391/16-ц, виданого на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, відсутні, а тому позов у частині зняття арешту з рахунків ОСОБА_1 також задоволенню не підлягає.

Крім того, апеляційний суд вважав недоведеним факт заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, тому підстав для відшкодування моральної шкоди шляхом вибачення не встановлено.

Звернувшись у жовтні 2025 року до суду з новим позовом та заявляючи позовні вимоги про визнання дій (бездіяльності) державного виконавця незаконними та стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди в сумі 10 000 грн, позивач посилається на те, що незаконність дій (бездіяльності) державного виконавця та завдання йому моральної шкоди полягає у тривалому арешті його рахунків, затягуванні стягнення грошових коштів попри наявність коштів на рахунку, не знятті арештів після фактичного стягнення з нього боргу, скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження без обґрунтування та неактуалізації його статусу у Єдиному реєстрі боржників, внаслідок чого він значився боржником.

При вирішенні цього спору між сторонами суд керується наступним:

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 2 вказаного Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців тощо.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 7 частини 3 статті 18 цього ж Закону виконавець під час здіи?снення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здіи?снюють казначеи?ське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошеи?.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною 2 та 3 статті 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

При цьому частиною ч. 4 ст. 59 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» встановлено вичерпнии? перелік підстав для зняття арешту з коштів (маи?на) боржника, зокрема, - надходження на рахунок органу державноі? виконавчоі? служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізаціі? маи?на боржника), необхідноі? для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 39 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету Украі?ни.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, визначено статтею 1173 ЦК України.

В свою чергу, в статті 1174 ЦК України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі № 920/715/17 зроблений висновок, що, застосовуючи ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Крім того, загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за наявності вини, передбачені нормою ст. 1167 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому доведенню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В даному випадку постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі № 160/3915/22, яка має преюдиційне значення в цій справі, установлена правомірність дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 у межах суми стягнення, а також відсутність факту завдання йому цим моральної шкоди.

Суд звертає увагу, що після фактичного стягнення з ОСОБА_1 02.09.2024 грошових коштів у сумі 4514,62 грн, які складаються з основної суми боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, державним виконавцем наступного ж дня -03.09.2024 була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та скасування заходів примусового виконання рішення, в тому числі арешту коштів боржника, що підтверджується копією листа АТ «Універсал Банк», наданого самим же позивачем, згідно з яким арешт з його рахунків знято 03.09.2024 року, крім депозитного рахунку, арешт на який був перенесений за його заявою і який знято на підставі його звернення 21.05.2025 року, та станом на 20.06.2025 року будь-які арешти відсутні.

Матеріали справи не містять даних та доказів щодо застосування до позивача будь-яких заходів примусового виконання рішення після фактичного стягнення з нього грошових коштів 02.09.2024 року.

Суд вважає, що подальше скасування начальником відділу державної виконавчої служби постанови про закінчення виконавчого провадження та поновлення тим самим статусу позивача як боржника не доводить факту завдання позивачу моральної шкоди, оскільки таке рішення органу державної виконавчої служби не суперечить законодавству про виконавче провадження, так як грошові кошти не були отримані стягувачем на виконання судового рішення.

Як вже зазначалося, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 39 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету Украі?ни.

Отже, скасувавши 08.11.2024 постанову про закінчення виконавчого провадження від 03.09.2024 у зв`язку тим, що стягнуті кошти не були фактично перераховані стягувачу та в подальшому прийнявши рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 14 ч. 1 ст. 39 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» після зарахування стягнутих коштів до державного бюджету, орган державної виконавчої служби діяв відповідно до вимог законодавства.

Твердження позивача про тривалість арешту коштів та затягування виконавцем їх стягнення попри наявність коштів на його рахунках суд вважає такими, що не свідчать про завдання йому моральної шкоди, оскільки саме на позивача як боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 покладено обов`язок виконати судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим.

Отже, тривалість виконавчого провадження, в тому числі тривалість існування заходів примусового виконання рішення, пов`язані з невиконанням саме боржником судового рішення, що виключає завдання йому моральної шкоди державним виконавцем та/або органом державної виконавчої служби.

Суд відзначає, що позивач, будучи боржником у виконавчому провадженні, міг самостійно виконати рішення суду, зокрема ще в 2022 році, і не зазнавати обмежень, покладених на нього у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення, в тому числі у зв`язку з внесенням його особистих даних до Єдиного реєстру боржників, що, як він стверджує, спричиняло йому глибокі моральні страждання та приниження.

Таким чином об`єктивних підстав вважати, що дії (бездіяльність) державного виконавця під час виконання виконавчого листа № 202/4391/16-ц від 28.12.2021 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 були незаконними та завдали позивачу моральної шкоди, немає.

На переконання суду, заподіяння позивачу моральної шкоди діями (бездіяльністю) державного виконавця під час виконання судового рішення не доведено.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання дій (бездіяльності) незаконними та відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України, про визнання дій (бездіяльності) незаконними та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко