КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/4942/25
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.,
за участю секретаря Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
Одеської міської ради,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:
Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,
Приморська державна нотаріальна контора у місті Одесі,
про скасування арешту,
В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого на підставі розпорядження від 03.01.2001 року №8 Органу приватизації державного житлового фонду Приморського району, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири загальною площею 70,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
25.04.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що 05.07.2004 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 .
Одеською державною нотаріальною конторою було надано копію ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2004 року, відповідно до якої, в рамках розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання частково недійсною приватизацію та свідоцтва про право власності на житлове приміщення, було накладено арешт на кв. АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Також, повідомлено, що відомості щодо зняття арешту в матеріалах справи відсутні.
Приморським районним судом було надано відповідь від 15.05.2025 року вих. №5/259/2025, в якій було повідомлено, що перевіривши алфавітні покажчики по цивільним справам Приморського (Жовтневого, Центрального) районного суду м. Одеси за 2003-2005 рік повідомлено, що справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання частково недійсною приватизації та свідоцтва про право власності на житлове приміщення не реєструвалась. Враховуючи вищезазначене надати копію ухвали від 25.06.2004 р. (б/н) та копію рішення (б/н) по цивільній справі за вищевказаним позовом не є можливим.
За наслідком викладеного, позивачі вказують, що наразі будь-яких підстав для продовження обтяжень на належне їм на праві власності нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , вжитих на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2024 року, відсутні, а продовження дії даних обтяжень порушує їх права як власників нерухомого майна з розпорядження цим майном. Крім того приймаючи, що в Приморському районному суді м.Одеси справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання частково недійсною приватизації та свідоцтва про право власності на житлове приміщення не реєструвалась, ухвала суду відсутня в архіві суду, в інший спосіб, ніж звернення до суду з даним позовом, вони позбавлені можливості відновити свої порушені права та інтереси.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2025 року передано цивільну справа за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Одеської міської ради, Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради, за участі третьої особи Приморська держана нотаріальна контора у місті Одеса, про скасування арешту до Київського районного суду м. Одеси.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.08.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.
07.08.2025 року на виконання ухвали суду представником позивача надано до суду заяву про усунення недоліків разом з квитанцією про доплату судового збору.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.08.2025 року, з урахуванням ухвали суду від 08.08.2025 року про виправлення описки, прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі.
25.09.2025 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скибінської Євгенії Сергіївни надійшло клопотання про зміну процесуального статусу учасників судового процесу, відповідно до якого просила прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса про скасування арешту, в новій редакції.
Ухвалою суду від 06.10.2025 року, вказане клопотання задоволено та витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі інформацію про те, чи заводилась спадкова справа до майна померлого ОСОБА_2 та у разі заведення, надати повні відомості про осіб, які є спадкоємцями до майна спадкодавця.
Також, 06.10.2025 року судом у підготовчому судовому засіданні ухвалено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в новій редакції.
30.10.2025 року з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшла відповідь, відповідно до якої повідомлено, що спадкова справа до майна померлого ОСОБА_2 не заводилась.
02.12.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду справи по суті у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання призначене на 22.12.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
У судове засідання призначене на 29.12.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
29.12.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд за її відсутності.
Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Приймаючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази по справі, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Приморського району 03.01.2001 року за №08, на підставі розпорядження від 03.01.2001 року №8, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 належало на праві спільної сумісної власності в рівних частках кожному квартира, загальною площею 70,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
У відповідності до штемпелю на зворотній частині свідоцтва вбачається, що 06.03.2001 року КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано на підставі вказаного свідоцтва право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , про що здійснено запис в реєстрову книгу №333 стр.112 кн.391 пр.
Також судом з поданих до суду доказів встановлено, що інші співвласники квартири крім позивача ОСОБА_1 , померли, а саме:
- ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом ДРАЦС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), серії НОМЕР_3 , актовий запис №7230;
- ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Хаджибейським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), серії НОМЕР_4 , актовий запис №340.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №424149592 від 25.04.2025 року вбачається, що відомості щодо державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_3 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не перенесено.
Також у відповідності до вищевказаної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №424149592 від 25.04.2025 року вбачається, що відносно нерухомого майна квартиру АДРЕСА_3 , наявні зареєстровані обтяження, а саме:
Отже, вищевказані обтяження у виді арешту на квартиру АДРЕСА_3 , співвласником якої є позивач, накладені на підставі ухвали судді Приморського районного суду міста Одеси Свяченої Ю.Б. від 25.06.2004 року.
У відповідності до відповіді Одеської державної нотаріальної контори від 02.05.2025 року за №1151/01-20, надано копію ухвали судді Приморського районного суду міста Одеси Свяченої Ю.Б. від 25.06.2004 року, на підставі якої було зареєстровано вищевказані обтяження на квартиру АДРЕСА_3 .
Згідно з ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси Свяченої Ю.Б. від 25.06.2004 року вбачається, що остання постановлена в рамках розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання частково недійсною приватизацію та свідоцтва про право власності на житлове приміщення, якою в свою чергу вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .
У відповідності до відповіді Приморського районного суду міста Одеси від 15.05.2025 року за вих. №5/259/2025, повідомлено, що перевіривши алфавітні покажчики по цивільним справам Приморського (Жовтневого, Центрального) районного суду м. Одеси за 2003-2005 рік повідомлено, що справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання частково недійсною приватизації та свідоцтва про право власності на житлове приміщення не реєструвалась. Враховуючи вищезазначене надати копію ухвали від 25.06.2004 р. (б/н) та копію рішення (б/н) по цивільній справі за вищевказаним позовом не є можливим.
Також згідно з наданими виписками з Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається відсутність відомостей про наявність виконавчих проваджень, стороною яких є би були ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .
Позивач вважаючи відсутніми підстави для арешту на належне йому нерухоме майно, а також відсутність підстав для арешту на спадкове майно, що належить ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом.
Так, статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до ст.316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 321 ЦК України визначено правило непорушності права власності, а саме:
1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Одночасно суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976р. №6 надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) прийшла до висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, справа № 1-10/2004, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.
Також суд зазначає, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.
Згідно з ч. 1 ст.158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Частинами 7-10 статті 158 ЦПК України встановлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Одночасно судом враховується, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власністю після закінчення відповідних розслідувань.
Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідний арешт у відповідності до інформації наявної у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна значиться як зареєстрований на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2004 року.
Поряд з цим, приймаючи повідомлену Одеським державним нотаріальним архівом інформацію про накладення арешту на квартир, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , саме на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2004 року, текст якої надано, суд вважає встановленим, що відповідний арешт накладено саме на підставі даної ухвали суду, постановленої судом в порядку забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання частково недійсною приватизацію та свідоцтва про право власності на житлове приміщення.
Разом з тим, у відповідності до відповіді Приморського районного суду міста Одеси від 15.05.2025 року за вих. №5/259/2025 вбачається відсутність у суду відомостей про вказану справу.
Також наявність будь-яких спорів між сторонами з приводу даного нерухомого майна, не встановлено.
Одночасно судом враховується, що у відповідності до наданих до суду доказів, а також перевірених судом обставин згідно з Автоматизованою системою виконавчих проваджень, яка перебуває у вільному доступі, відсутні відомості про наявність виконавчих проваджень відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як боржників, та стягувачем: ОСОБА_2 .
Вищевказані обставини встановлені на підставі наданих позивачем доказів, які є належними, достовірними, достатніми та допустимими.
У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Приймаючи вищевикладене в цілому, виходячи з того, що забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу і діють до виконання відповідного рішення суду, судом не встановлено необхідність у продовженні вжитих обтяжень у виді арешту на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 25.06.2004 року за №б/н відносно нерухомого майна, співвласником якого є позивач.
Судом встановлено, що через наявність арешту, який накладений на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2004 року, та діє по теперішній час, порушує права позивача, як співвласника вказаного нерухомого майна та як спадкоємця, внаслідок чого він не має змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом зняття арешту з нерухомого майна, накладеного на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2004 року.
Одночасно судом враховується, що позивач позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб, аніж зняття арешту з нерухомого майна.
Разом з тим, суд вважає не підлягаючим до задоволення позов в частині заявлених позивачем вимог до Одеської міської ради, приймаючи, що згідно з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
За таких обстави позовні вимоги до Одеської міської ради не підлягають задоволенню.
Також, суд зазначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Суд ухвалюючи рішення суду враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 206, 263-265, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Приморська державна нотаріальна контора у місті Одесі, про скасування арешту задовольнити частково.
У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Одеської міської ради про скасування арешту відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.01.2026 року.

Головуючий Л. В. Калініченко