Номер провадження 2/541/1573/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 грудня 2025 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Олешко Н.А.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

13 серпня 2025 року з Шевченківського районного суду міста Києва до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав. Позовну заяву позивачка мотивувала тим, що вона з 29 квітня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 червня 2020 року шлюб між ними було розірвано, також ухвалено змінити прізвище ОСОБА_2 на дошлюбне « ОСОБА_2 ». Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та стягнуто з останнього аліменти на утримання дочки в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову 23 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначила, що відповідач практично одразу після народження дочки, хоча і проживав разом із сім`єю, але фактично самоусунувся від свого обов`язку піклуватися про дитину. Він не працював та не намагався працевлаштуватися, вів пустий спосіб життя, зловживав алкогольними напоями та вчиняв сварки. Така його поведінка створювала стійке неблагополучне середовище, в якому постійно знаходилася малолітня дитина. З липня 2019 року сторони проживають окремо. З моменту розірвання шлюбу відповідач не цікавиться життям дочки, її станом здоров`я, інтересами, духовним та фізичним розвитком. Не проявляв бажання спілкування з дитиною. З осені 2024 року відповідач почав відверто маніпулювати фактом наявності в нього малолітньої дитини з метою оформлення безпідставної відстрочки від проходження військової служби. ОСОБА_3 29 жовтня 2024 року звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві адміністрації із заявою щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Під час розгляду вказаної заяви спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї проведено обстеження умов проживання ОСОБА_6 , про що 27 листопада 2024 року складено відповідний акт. Після отримання спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї інформації про наявні в минулому факти домашнього насильства з боку відповідача щодо позивача, що відбувалися в присутності малолітньої дитини ОСОБА_6 було призначено відвідування психолога соціальної служби в обов`язковому порядку. Звернення відповідача на даний час не вирішено. Всі питання щодо виховання та лікування дочки вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки ОСОБА_3 Просила позбавити відбповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року за клопотанням представника позивача у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації.

В судове засідання позивачка не з`явилася, її представник адвокат Васильченко Г.М. позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав, вказаних у позовній заяві, зазначила, що відсутність висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не першкоджає розгляду справи, наявність такого висновку не є обов`язковим. Просила розглянути справу за наявними матеріалами.

Відповідач, сповіщений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, тому суд у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання надав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань до суду від нього не надходило.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб 29 квітня 2017 року в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 642 (а.с. 8).

Сторони є батьками малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14 липня 2017 року (а.с. 9).

Як вбачається з витягів з реєстру територіальної громади від 30 жовтня 2014 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10,11).

Рішенням Шевченківського районного суду в м.Києві від 20 лютого 2020 року зі ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а.с. 12-15, 19).

Згідно з листом структурного підрозділу «Приватний заклад дошкільної освіти «Дитячий садочок «Маленка Європа» ТОВ «Міжнародна школа «Європейський колегіум» № 34 від 10 грудня 2024 року, вихованцем даного закладу ОСОБА_6 була у період з 01 червня 2023 року по 31 серпня 2024 року. З усіх питань адміністрація закладу контактувала з матір`ю ОСОБА_2 , з батьком дитини не зустрічались та не контактували (а.с. 20).

Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації своєю заявою 26 серпня 2025 року повідомила Миргородський міськрайонний суд Полтавської області, що оскільки малолітня дитина, а також відповідач ОСОБА_3 не проживають на території Шевченківського району міста Києва, орган опіки та піклування не має можливості надати висновок про доцільність або не доцільність позбавлення батьківських прав (а.с. 49).

Висновком комісії з питань захисту прав дитини служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 березня 2025 року № 100/09-910 запропоновано способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою ОСОБА_6 (а.с.99-101).

Згідно з довідкою-розрахунком від 31 жовтня 2025 року станом на вказану дату заборгованість за сплати аліментів ОСОБА_3 становить 16 652,52 грн. (а.с. 102 зворот-103).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені статтею 164 СК України, а саме, якщо мати, батько: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні одного з батьків обов`язків по вихованню, а також встановити, що він ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Позивачка просила позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до їх малолітньої дочки, посилаючись на те, що відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Дитина проживає з нею та вона самостійно вирішує всі питання щодо виховання доньки.

Ухиленням від виконання обов`язків по вихованню дитини, як підставою позбавлення батьківських прав, передбаченою положеннями п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дочки в матеріалах справи відсутні.

Ст. 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Надаючи оцінку аргументам позивача про те, що починаючи з дати розлучення і до теперішнього часу відповідач життям дочки не цікавиться, має заборгованість по сплаті аліментів, повністю самоусунувся від виховання дочки та не піклується про неї, покладених законом на батьків обов`язків не виконує, будь-якої іншої участі у вихованні дитини суд зауважує наступне.

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22, самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, не забезпечують її матеріально, не беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок та рішення органу опіки та піклування є дорадчим і не може розцінюватись судом як вказівка для відповідного судового рішення.

Суд вважає за необхідне зазначити, що органом опіки взагалі не надано суду висновок щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Таким чином, в судовому засіданні не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дочки не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно його дочки.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,76, 141, 206, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Відповідач може подати письмову заяву про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: О. М. Вірченко