Провадження № 2/369/1164/25
РІШЕННЯ

Іменем України

31.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Худинець Д.С.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та встановлення графіку спілкування з дитиною

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року позивач звернувсь до Голосіївського районного суду міста Києва з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 2011 року. Мають спільну доньку: ОСОБА_5 , 2015 року народження. Спільне життя не склалось за рішення суду їх шлюб розірвано в 2018 році. Після припинення спільного проживання донька залишилася проживати разом з матір`ю. Між ними досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, його участі у вихованні та утриманні дитини, шляхом укладення відповідного договору.

Даний договір він виконував належним чином, сплачуючи аліменти та приймаючи участь у житті дитини. Натомість, з боку відповідача без будь-яких об`єктивних причин створювати йому постійні перешкоди у побаченнях з дитиною. Так, якщо він повідомляє яким чином планує дозвілля з донькою, а відповідачці це не довподоби, то вона влаштовує сварки при дитині, не відпускала доньку з ним. Побачення з дитиною визначала відповідачка, але він має щільний графік роботи та не завжди міг підлаштуватись під вимоги відповідачки.

Після початку війни, відповідачка виїхала з дитиною за кордон. Він мав час від часу спілкуватись з дитиною по відеозв`язку, яке забезпечувала ОСОБА_4 . А з грудня 2022 року він взагалі втратив зв`язок з дитиною, не мав жодної інформації про її місце проживання. Відповідачка перестала виходити на зв`язок та він не мав жодної можливості спілкуватись з дитиною. Для встановлення місця перебування дитини, він звертався до відповідних органів та встановив, що ОСОБА_4 більше року перебувала на території Румунії, а в червня 2023 року повернулась до України. Але й після повернення він не має змоги регулярно бачитись та спілкуватись з дитиною через постійні перешкоди з боку відповідачу, чим порушує його права. У досудовому порядку вирішити спір не мають можливості.

Просив суд усунути перешкоди, що чиняться ОСОБА_4 , у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 , 2015 року народження, та визначити способи і порядок участі ОСОБА_1 у вихованні доньки:

побачення ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_6 без присутності матері ОСОБА_4 на території фактичного проживання ОСОБА_1 або на його розсуд в іншому місці з обов`язковим здійсненням батьком супроводу дитини з місця її проживання на побачення та повернення дитини за місцем її проживання до матері: два дні на тиждень (субота з 09 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв., неділя з 15 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.), під час шкільних канікул: у період зимових канікул (один тиждень щороку з 02 січня по 08 січня), у період літніх канікул (один місяць серпень, в тому числі у випадку виїзду дитини за межі України);

спілкування чотири рази на тиждень (вівторок, середа, четвер, п`ятниця), починаючи з 17.00 години, з використанням телефонного зв`язку Skype, WhatsApp, Telegram, Viber.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду за підсудністю.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 13 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати останню за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам процесу строки на подачу до суду заяв по суті справи.

30 листопада 2023 року до суду надійшов висновок служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення ОСОБА_1 способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою ОСОБА_6 , 2015 року народження.

На підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 672 від 27 червня 2024 року та протоколу повторного авторозподілу судової справи №752/14986/23 у зв`язку з мобілізацією судді Дубас Т.В., справу передано до провадження судді Пінкевич Н.С.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 02 липня 2024 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача у зупиненні розгляду справи до розгляду цивільної справи 369/3421/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору про участь у вихованні та утриманні дитини.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Просили задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив, що між батьками укладений договір про участь батька у вихованні та утриманні дитини. Позивач дійсно приймає участь в матеріальному утриманні дитини. На даний час розглядається спір щодо розірвання такого договору, тому не можливо встановити інший порядок. Батько приймає участь в матеріальному утриманні дитини. Але мати не чинити перешкоди у побаченнях з дитиною. Сама дитина не хоче, а змушувати її мати не може. Вважає, що батько сам винен у такому ставленні дитини до нього. Просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України).

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

При розгляді справи судом встановлено, що 13 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області.

Сторони мають спільну малолітню доньку: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний.

З наданих сторонами доказів як мати ОСОБА_4 , так і батько ОСОБА_7 забезпечені житлом, мають задовільні умови проживання, в тому числі й для дитини, працюють, мають дохід, позитивні характеристики з місця роботи, проживання, несуть витрати на утримання дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання донька ОСОБА_8 проживає з матір`ю ОСОБА_4 , між батьками укладено договір про участь батька в утриманні та вихованні дитини, який не виконується сторонами з різних причин; на час вирішення справи в суді між батьками склались вкрай напружені та неприязні відносини, тривають судові спори, досягти згоди щодо участі батька у вихованні дитини не можуть. При цьому кожна із сторін мотивує своє бачення у вирішенні спору лиш інтересами дитини. Позивач вказував, що відповідач не враховує рівність батьків у спілкуванні з дитиною. Відповідачка також вважає, що вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні та побачень батька з донькою, тому позивач не мав підстав для звернення до суду в цілому.

Так, суд відхиляє такі заперечення, що позивач не мав права звертатися до суду з позовом про визначення порядку участі у вихованні дитини, оскільки його права не порушені. У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року в справі № 165/2839/17 (провадження № 61-6769св19) зроблено висновок, що «будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону».

У даній справі висновком служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації визначено способи участі у вихованні дитини та встановлено ОСОБА_1 порядок побачень з його малолітньою донькою ОСОБА_8 , 2015 року народження таким чином:

парні тижні року - субота з 09:00 до 13:00;

зимові канікули щороку - один тиждень з 02 січня по 08 січня;

літні канікули щороку один місяць, серпень (з правом виїзду дитини за межі України);

щотижня - вівторок, середа, четвер, п`ятниця, починаючи з 17.00 години спілкування з дитиною з використанням телефонного зв`язку, Skype та месенджерів WhatsApp, Telegram, Viber;

зустрічі з дитиною без присутності матері на території фактичного проживання батька з обов`язковим здійсненням батьком супроводу дитини з місця її проживання на побачення та повернення дитини за місцем її проживання до матері.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з частинами четвертою-шостою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (стаття 158 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Також статтею не встановлено заборони вирішення спору між батьками при наявності укладеного договору. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування конкретних обставин справи. Так, не виконуючи умови договору щодо побачень дитини з батьком, незалежно від причин, право батька порушено і підлягає захисту в судовому порядку.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Подібна норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009 року).

Для дітей вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останніх, що батьками, як встановлено судом, не здійснюється.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2019 року у справі № 523/11605/16-ц) зазначено, що «обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини».

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принципи рівності прав батьків у вихованні дитини та забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторони спочатку мали домовленість щодо спільного виховання та утримання дитини. Але згодом, договір перестав виконуватись щодо побачень з дитиною з різних підстав і на даний час сторони фактично не можуть домовитись про порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною їх батька, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визначити, зокрема, порядок та графік участі у вихованні та спілкуванні з донькою. В ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з донькою буде перешкоджати нормальному розвитку дитини.

Батьками, сторонами у справі, - не досягнуто компромісу щодо способу участі батька у вихованні доньки в психологічному аспекті.

Сторони по справі, як батьки малолітньої дитини, бажають забезпечити їй належне виховання, однак, в той же час, належного компромісу щодо часу проведення батька з донькою досягнуто не було, конфліктні ситуації спричинені виключно на ґрунті неприязних стосунків батьків.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що саме батьки, як матір, так і батько, несуть відповідальність по відношенню до малолітньої доньки, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дитини виникало прагнення бути як із мамою, так і з татом.

При цьому, на обох батьках лежить відповідальність за збереження психічної рівноваги дітей, що досягається шляхом уникнення конфліктних, напружених стосунків між батьками, оскільки, саме це є причиною початку емоційних розладів у дитини.

Важливо підтримувати позитивні, неконфліктні взаємини з колишнім чоловіком (дружиною), зберігати незгоду між собою у таємниці від дитини, досягти співробітництва в інтересах дитини.

Суд, враховуючи пояснення сторін та визначений Службою у справах дітей Боярської міської ради спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, інтереси дитини, бажання батька спілкуватися з дитиною, приходить до висновку, що зустрічі позивача з дитиною мають відбуватися.

Виходячи з наведеного, з дотриманням розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дітей, зокрема, і того, що кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний контакт. Суд враховує й вік дитини, ставлення батька до доньки, можливість батька відвідувати дитину, тому слід встановити порядок участі батька у його вихованні.

Дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками, про що також акцентується уваги у висновку служби.

Сторони неодноразово відкидали пропозиції шляхом врегулювати спірні правовідносини та забезпечити участь обох батьків у вихованні дитини виходячи, в першу чергу, з інтересів останніх, наголошуючи на необхідності саме судового рішення.

Щодо запропонованого графіку позивача ОСОБА_1 який вважає, що справедливим буде встановлення графіку участі батька у вихованні дитини за принципом фактично половина на половину, то суд приходить до висновку, що визначення такого способу участі батька у вихованні дитини буде суперечити інтересам дитини та порушуватиме звичний його графік (відвідування гуртків, можливість також вільного спілкування матері з дитиною на вихідних і проведення часу не лише у межах домівки). При цьому суд також враховує, що можливість більш тісного спілкування дітей з батьком на канікулах, у святкові дні, тощо за домовленістю між собою з урахуванням графіку дитини, а також у спілкування з дитиною головне не кількість часу, а саме якість проведеного часу разом.

Посилання відповідача про неможливість спілкування дитини через небажання самої дитини суд не приймає до уваги. Так, при наданні висновку служби у справах дітей, акцентовано на тому, що дійсно донька має прихильність до матері і саме на цьому підґрунті прихильність до батька має залежне та кероване ставлення (дитина у своїх висловлюваннях про відносини з батьком використовує «ми», «нас»; мати підтримує дитину, коли донька вживає словосполучення «я не хочу»).

Крім того, на рівні поведінки дівчинка агресивно ставиться до батька. Але при діагностиці ворожості до батька спеціаліст не виявив, навпаки, дитина продемонструвала прихильне ставлення до батька.

Також суд враховує, що тривалий час дитина не мала можливості вільного спілкування з батьком. ОСОБА_1 протягом тривалого часу вживав заходу по розшуку доньки. Натомість, відповідачка не надала суду доказів того, що вона завжди надавала можливість спілкування з дитиною, а всі підстави позову є надуманими.

При вирішенні спору суд враховує, що батько дитини має право на спілкування з ними, однак це не повинно заважати нормальному розвитку дитини, порушувати його звичний режим, та враховуючи вік дитини шкільний графік навчання. Тому слід створити умови для одночасного спілкування з дитиною обох з батьків. Зважаючи на те, що батьки не можуть домовитись добровільно, відносини між батьками саме на час прийняття рішення, вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково.

А саме слід встановити наступний графік: безперешкодні зустрічі ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_6 без присутності матері ОСОБА_4 на території фактичного проживання батька або на його розсуд в іншому місці з обов`язковим здійсненням батьком супроводу дитини з місця її проживання на побачення та повернення дитини за місцем її проживання до матері: - у першу та третю суботу кожного місяця з 10-00 до 20-00 без присутності матері; - у другу та третю неділю кожного місяця з 10-00 до 20-00 без присутності матері; - відвідування донькою батька щороку під час літніх та зимових канікул протягом половини їх тривалості (за домовленістю між батьками) за місцем постійного проживання батька з можливістю вільного пересування в місцях та помешканнях, приналежних до об`єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей, без обмеження переміщення, без присутності матері; - спілкування чотири рази на тиждень (вівторок, середа, четвер, п`ятниця), починаючи з 15.00 год. до 20.00 год. вільно спілкуватись з дитиною за допомогою телефонного зв`язку, інтернету, скайпу без присутності матері, враховуючи відвідування дитиною школи та додаткових гуртків.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами позову щодо можливістю батьку виїзду з донькою за кордон, з огляду на наступне.

Порядок перетину кордону громадянами України визначено ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724, з відповідними змінами).

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (уснновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України).

На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування.

Способами захисту сімейних прав та інтересів статтею 18 СК України визначено, зокрема наступні: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів.

Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини».

За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, Верховний Суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні.

Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі №755/17184/19.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, слід відмовити у задоволенні вимоги про можливість виїзду дитини за межі країни.

При цьому суд також враховує те, що батьки не можуть перекласти вирішення всіх питань лише на суд, вони мають вчитись комунікувати між собою, дослухатись до іншого і в першу чергу до своєї дитини, пам`ятати не лише про свої права, але й обов`язки створити дитині нормальну психологічну атмосферу.

Інші доводи та пояснення сторін не приймаються судом до уваги, оскільки батьки є повнолітні, працездатні, мають дохід та нормальні умови проживання, мають можливість забезпечити умови проживання дитини, враховуючи інтереси дитини та його вік, доводи сторін, баланс прав і обов`язків сторін спору на момент розгляду справи, принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у їх вихованні. З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати його інтересам.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та встановлення графіку спілкування з дитиною задоволити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити способи і порядок участі ОСОБА_1 у вихованні доньки:

безперешкодні зустрічі ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_6 без присутності матері ОСОБА_4 на території фактичного проживання батька або на його розсуд в іншому місці з обов`язковим здійсненням батьком супроводу дитини з місця її проживання на побачення та повернення дитини за місцем її проживання до матері:

- у першу та третю суботу кожного місяця з 10-00 до 20-00 без присутності матері;

- у другу та третю неділю кожного місяця з 10-00 до 20-00 без присутності матері;

- відвідування донькою батька щороку під час літніх та зимових канікул протягом половини їх тривалості (за домовленістю між батьками) за місцем постійного проживання батька з можливістю вільного пересування в місцях та помешканнях, приналежних до об`єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей, без обмеження переміщення, без присутності матері;

- спілкування чотири рази на тиждень (вівторок, середа, четвер, п`ятниця), починаючи з 15.00 год. до 20.00 год. вільно спілкуватись з дитиною за допомогою телефонного зв`язку, інтернету, скайпу без присутності матері, враховуючи відвідування дитиною школи та додаткових гуртків.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 31 грудня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ