КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/7696/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Спаського Андрія Юрійовича на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року в складі судді Скрипки О. І.,

встановив:

19.05.2025 ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом:

вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 ;

передачі ОСОБА_2 дублікатів ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 .

Посилався на ті підстави, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року (справа №754/16572/21) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_2 право власності на 63,82 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 36,18 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

Позивач намагався вселитися в квартиру, проте відповідач змінила замки та чинить перешкоди у доступі до квартири, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В червні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити їй у користування кімнату площею 18,5 кв.м, а ОСОБА_2 - житлові кімнати площею 14,5 та 14,7 кв.м., місця загального користування залишити в спільному користуванні сторін.

20.08.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Числовська І. В. звернулась до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Просила суд накласти арешт на 6382/10000 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом заборони її відчуження у будь-який спосіб; накласти заборону державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації (в тому числі будь-яким акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам, органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав їх обтяжень, зміни до таких записів щодо 6382/10000 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу на судові рішення в справі № 754/16572/21, а тому питання розподілу часток у спірній квартирі не є остаточним та може бути скасоване судом касаційної інстанції.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року було роз`яснено рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року у справі № 754/16572/21, зазначивши, що: частка у розмірі 63,82 % спірної квартири, право власності на яку рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року у справі № 754/16572/21 визнано за ОСОБА_2 , є еквівалентною (рівнозначною) і відповідає частці у розмірі 6382/10000 цієї квартири; частка у розмірі 36,18 % спірної квартири, право власності на яку рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року у справі № 754/16572/21 визнано за ОСОБА_1 , є еквівалентною (рівнозначною) і відповідає частці у розмірі 3618/10000 цієї квартири.

17 березня 2025 року ОСОБА_2 у державного режстратора зарежєстрвоано право власності на належну йому частку на підставі оскаржуваного судового рішення.

17 серпня 2025 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 нотаріально посвідчену заяву, в якій ОСОБА_2 доводить до відома ОСОБА_1 про свій намір продати належні йому 6382/10000 частини квартири за номером АДРЕСА_1 за ціною 1 834 134, 66 грн.

При цьому, у даній заяві ОСОБА_2 попереджає ОСОБА_1 про те, що у випадку, якщо остання не скористається переважним правом на придбання його частки за ціною 1 834 134,66 грн протягом одного місяця, ОСОБА_2 продасть свою частку іншій особі.

Таким чином, у даній заяві ОСОБА_2 прямо зазначає про те, що має право продати свою частку іншій особі, у випадку, якщо ОСОБА_1 не викупить його частку за ціною, що явно вище за ринкову, особливо із врахуванням того, що ОСОБА_2 має намір продати не цілу квартиру, а лише її частини, а справа про встановлення порядку користування даною квартирою перебуває на розгляді Деснянського районного суду м. Києва.

З огляду на наявний ризик продажу частки, належної ОСОБА_2 , за відсутності на те згоди ОСОБА_1 та за відсутності судового вирішення питання про встановлення порядку користування спірною квартирою, сторона позивача за зустрічним позовом вимушена звернутися до суду з клопотанням про вжиття тимчасових заходів забезпечення позову.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року заяву позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 6382/10000 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом заборони її відчуження у будь-який спосіб;

шляхом накладення заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації (в тому числі будь-яким акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам, органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав їх обтяжень, зміни до таких записів щодо 6382/10000 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом зустрічного позову є встановлення порядку користування квартирою. Надана заявником копія нотаріально посвідченої заяви свідчить про намір відчуження частки спірної квартири, що належить відповідачу за зустрічним позовом. Обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб забезпечення пов`язаний з предметом спору та спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача за зустрічним позовом.

20.09.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Спаський А. Ю. через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Посилається на те, що між сторонами виник немайновий спір з приводу встановлення порядку користування квартирою. Рішення суду про встановлення порядку користування є обов`язковим навіть при зміні співвласника. При цьому, якщо припустити що зміна власника певної частки відбудеться під час судового розгляду, інша сторона не позбавлена можливості в рамках процесуального порядку замінити сторону відповідача або залучити іншу особу до розгляду. Таким чином, забезпечення позову абсолютно не впливає на встановлення порядку користування квартирою.

За обставин цієї справи вказаний захід забезпечення позову не є співмірним із заявленими позивачем вимогами, який спрямований на збереження існуючого становища у спірних правовідносинах до завершення розгляду справи. Водночас є всі підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.

23.10.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Числовська І. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Вказує, що ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі безпідставно стверджує, що питання щодо визначення часток у праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , нібито є остаточно вирішеним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року.

Такі твердження не відповідають дійсності, оскільки на момент подання апеляційної скарги у даній справі розгляд спору про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 триває у касаційній інстанції.

Саме внаслідок наявності реального ризику відчуження спірного майна суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 виявляв намір продати спірну квартиру, про що свідчить лист, направлений ним ОСОБА_1 , у якому він прямо висловив готовність укласти угоду щодо її відчуження. Сам факт існування такого листа свідчить про наявність об`єктивної загрози відчуження квартири третім особам під час розгляду справи, що, у свою чергу, могло б істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Зазначила, що навіть якщо ОСОБА_2 вважає свої дії добросовісними, фактичні наслідки його намірів створюють реальний ризик порушення прав іншої сторони, що цілком виправдовує застосування заходів забезпечення позову. У даному контексті, заходи забезпечення, накладені судом першої інстанції, є необхідними та законними, оскільки спрямовані на попередження ризику фраудаторного відчуження частки та забезпечують можливість ефективного виконання майбутнього судового рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Спаський А. Ю. підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Числовська І. В. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення у разі задоволення позову.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом відповідно до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Правова природа арешту майна чи іншого обмеження стосовно майна, вчиненого у зв`язку із провадженням у цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, передання в заставу, іпотеку, укладення інших правочинів чи перероблення майна), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».

У справі, яка переглядається, предметом позовних вимог, про забезпечення яких просила ОСОБА_1 , є встановлення порядку користування жилим приміщенням.

ОСОБА_1 вважала, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане майно з забороною вчинення відповідних дій щодо цього майна може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення в даній справі.

Разом з тим, вживаючи заявлені ОСОБА_1 заходи забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вони є неспівмірними із позовними вимогами, оскільки можливе задоволення позову про встановлення порядку користування жилим приміщенням буде обов`язковим і для нового співвласника цього майна у разі його відчуження.

Отже, відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову.

Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

З огляду на наведене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Спаського Андрія Юрійовича задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.01.2026.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук