Справа № 461/5811/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1763/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Хоцяновича О.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Лариса Ярославівна, про визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме: на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

За життя мати склала заповіт від 20.01.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефіром О.Г., згідно з яким заповіла належну їй на праві власності цілу частину квартири АДРЕСА_1 своїй доньці - ОСОБА_3 .

Даний заповіт є чинним, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі №5906825 від 20.01.2020 року.

Однак, ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, а саме: з 24.04.2023 року по 24.10.2023 року, заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері нотаріусу не подала та не вчинила жодних належних дій, спрямованих на прийняття спадщини, оскільки давно не проживає на території України.

З огляду на наведені обставини, 16.05.2024 року він ( ОСОБА_4 ) подав приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Коцюрубі Л.Я. заяву про прийняття спадщини після смерті матері, вказавши, що спадщину він приймає на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, як такий, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і на підставі його заяви заведено спадкову справу №23/2024, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому відмовлено на тій підставі, що спадщину після смерті матері прийняла спадкоємець за заповітом - ОСОБА_3 , оскільки також була зареєстрована у квартирі разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивач не погоджується з тим, що ОСОБА_3 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері, оскільки вона хоч і зареєстрована у квартирі матері, проте, вже з жовтня 1999 року постійно проживає в США і є громадянкою США.

Зазначає, що у зв`язку з відмовою нотаріуса, він позбавлений можливості одержати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку в квартирі в позасудовому порядку, що є порушенням його права на спадкування, з метою захисту якого він змушений звертатись до суду з даним позовом.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4270 грн. судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі відповідачка зазначала, що позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона, за твердженнями позивача, є громадянкою США і з жовтня 1999 року постійно проживає за кордоном, у зв`язку з чим, на його думку, не прийняла спадщину після смерті матері, однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень позивач суду не надав.

Наголошує, що суд не має права покладати обов`язок по доказуванню обставин, які стверджує позивач, на відповідача, подібне перекладання обов`язку доказування є недопустимим і суперечить як процесуальному закону, так і логіці змагального процесу.

Додає, що суд, фактично поклавши тягар доказування на відповідачку, вийшов за межі своїх процесуальних повноважень і порушив фундаментальний принцип цивільного судочинства - принцип змагальності.

Вказує, що суд помилково інтерпретував факт відшкодування нею коштів родичам, витрачених на лікування її матері в пансіонаті «РенаМед», як ознаку її відсутності.

При цьому, зауважує, що обраний родиною спадкодавця, а саме: донькою ОСОБА_3 , племінником ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_7 , спосіб оплати витрат є типовою внутрішньо сімейною домовленістю, коли один родич тимчасово покриває витрати, а інші згодом їх компенсують; такі фінансові взаємини свідчать не про факт спільного чи роздільного проживання, а про реальну участь відповідачки в утриманні матері.

Вважає, що їхньою стороною під час розгляду справи були наведені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, але суд їх належним чином не врахував, зокрема, те, що: зареєстрованим місцем проживання відповідачки є квартира АДРЕСА_1 , яке тотожне місцю проживання спадкодавця, іншого місця проживання відповідачка не має і реєстр територіальної громади м. Львова не містить записів про вибуття відповідачки на постійне проживання в іншу місцевість; відсутні судові рішення, які б встановлювали факт непроживання відповідачки за даною адресою, або факт проживання відповідачки за іншою адресою, або які визнавали б відповідачку такою, що не прийняла спадщину з будь-якої причини; відповідачка є співвласником квартири, свою частку в квартирі не відчужувала; спадщину відповідачка прийняла, оскільки у строк, встановлений статтею 1270 ЦК України, вона не заявила про відмову від неї; спадкодавець склала заповіт, в якому чітко виразила свою волю передати все спадкове майно відповідачці; воля спадкодавця має бути виконана; позивач як особа з інвалідністю III групи має право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до п.1 ст.1241 ЦК України і це право не залежить від волі спадкодавця, згоди інших спадкоємців чи факту спільного проживання, у матеріалах справи відсутні докази порушення цього права, що саме по собі є підставою для відмови у задоволенні позову, попри це, суд безпідставно включив обов`язкову частку до складу спірного майна та фактично охопив її у своєму рішенні, хоча підстав для судового захисту в цій частині не було.

Відповідач звертає увагу, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який застосовується лише за наявності перешкод для нотаріального оформлення (постанова Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19), проте, в матеріалах справи відсутні докази наявності таких перешкод - наявний лише лист нотаріуса, який не є належною формою відмови у вчиненні нотаріальної дії згідно з п.3 глави 13 Порядку, затвердженого наказом Мін`юсту №296/5 від 22.02.2012 року.

Також зазначає, що якщо навіть припустити, що відповідачка не прийняла спадщину, належним відповідачем у справі про визнання права власності на спадкове майно мав би бути відповідний орган місцевого самоврядування (див. постанову Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №265/6868/16-ц), проте, такий у даній справі не був залучений.

22.07.2025 року позивач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду третя особа не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у її відсутності.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 20.11.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, лише порушене, невизнане або оспорюване цивільне право особи підлягає захисту в судовому порядку у визначений законом спосіб.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст.1220 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК).

Згідно зі ст.1270 ЦК України, така заява повинна бути подана протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.2 ст.1272 ЦК).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове майно, якого повинні дотримуватись спадкоємці.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 24.04.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.9, 79 т.1).

ОСОБА_5 пережила свого чоловіка - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.19 т.1).

Позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_3 є, відповідно, сином та дочкою спадкодавця, що підтверджується письмовими доказами (а.с.12, 85 т.1) і визнається кожною із сторін.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 20.01.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г., згідно з яким, належну їй на праві власності цілу частину квартири АДРЕСА_1 , заповіла дочці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10 , 88-90 т.1).

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим 11.03.1999 року виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів (а.с.18, 92 т.1).

Після смерті ОСОБА_8 , належну йому 1/3 частку в квартирі успадкували в рівних частках (по 1/6) його діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 22.12.2008 року, посвідченими державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Гусар Л.В. (а.с.20-21, 93-94 т.1).

В подальшому, ОСОБА_4 подарував успадковану ним 1/6 частину квартири своїй матері - ОСОБА_5 відповідно до договору дарування від 25.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І. (а.с.23-24, 95 т.1).

Таким чином, ОСОБА_5 належала 1/2 частина квартири, а інша 1/2 частина квартири - відповідачці ОСОБА_3 (а.с.18, 22 т.1).

Останнім зареєстрованим місцем проживання спадкодавця ОСОБА_5 на момент її смерті було: АДРЕСА_3 (а.с.87 т.1).

На час відкриття спадщини, за вказаною адресою також були зареєстровані позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_3 , що стверджується відмітками у паспорті (а.с.28, 83 т.1) та, додатково, листом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.06.2024 року (а.с.15 т.1), довідкою з місця проживання від 16.05.2024 року, виданою нотаріусу Коцюрубі Л.Я. (а.с.86 т.1), а також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області, наданими на запит суду (а.с.61 т.1), і витягом з реєстру територіальної громади, сформованим 13.11.2024 року (а.с.178 т.1).

Отже, на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , обоє спадкоємців були зареєстровані разом з нею за адресою: АДРЕСА_3 .

Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 заведена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюрубою Л.Я. 16.05.2024 року на підставі заяви ОСОБА_4 від 16.05.2024 року (а.с.76, 78 т.1), в якій він просив видати свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку.

В подальшому, 25.06.2024 року позивач ОСОБА_4 подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, покликаючись на те, що спадкоємець за заповітом - відповідач ОСОБА_3 спадщини після смерті матері не прийняла, оскільки постійно проживає в США і є громадянкою США (а.с.77 т.1), на яку приватний нотаріус Коцюруба Л.Я. надала відповідь у листі №41/01-16 від 01.07.2024 року (а.с.82 т.1), вказуючи на те, що згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації, разом із ним та спадкодавцем у квартирі по АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_3 , тому для підтвердження відповідного факту рекомендувала звернутись до суду. Окрім того, нотаріус звернула увагу позивача на те, що спадкова справа була заведена саме на підставі його заяви від 16.05.2024 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку.

12.11.2024 року відповідач ОСОБА_3 також подала приватному нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.156 т.1).

Отже, ніхто із спадкоємців заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не подавав і така заява не вимагалась нотаріусом в силу того, що на час відкриття спадщини вони були зареєстровані разом із спадкодавцем за однією адресою місця проживання.

Задовольняючи позов та визнаючи відповідачку такою, що не прийняла спадщину після смерті матері, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка, будучи зареєстрованою за місцем проживання спадкодавця, фактично не проживала разом із матір`ю на час відкриття спадщини і заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк нотаріусу не подала, при цьому, суд послався на висновки Верховного Суду у постановах від 27 лютого 2019 року у справі №471/601/17 (провадження №61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19) про те, що сама по собі реєстрація місця проживання спадкоємця разом із спадкодавцем не є беззаперечним доказом його постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України.

При цьому, суд уважав, що відповідачкою не доведено факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а відтак, відповідачка у шестимісячний строк зобов`язана була подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті матері.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст.29 ЦК України).

Статтею 2 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

За цим Законом (стаття 3): місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

Згідно з ч.2 ст.16 Закону («Прикінцеві положення»), місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим.

Згідно з п.12 ч.1 ст.2 Закону України №1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який набрав чинності з 01 грудня 2021 року, (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини), реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

У статті 3 Закону №1871-ІХ визначено, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.

За вимогами Закону №1871-ІХ (ч.1 ст.4), особа одночасно може мати лише одне задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування).

За положеннями статті 11 Закону №1871-ІХ, у разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано / задекларовано в цьому житлі, не вимагається.

Згідно з пунктом 2 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1871-ІХ, місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до набрання чинності цим Законом, не підлягає повторній реєстрації (декларуванню).

Отже, зареєстроване місце проживання - це офіційно внесена в реєстр адреса житла (будинок, квартира, гуртожиток тощо), де особа постійно або переважно проживає, що підтверджується відповідним документом.

Постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

З письмових доказів, які наявні в матеріалах справи і описані вище, безспірно встановлено, що місце проживання відповідачки ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті матері було зареєстроване за однією адресою зі спадкодавцем, відповідачка є громадянкою України, що додатково підтверджено копією паспорта громадянина України, виданого ОСОБА_3 22.11.2024 року (а.с.126 т.2), доказів на підтвердження протилежного, зокрема, про інше постійне місце проживання відповідачки, суду не надано.

Наявні в реєстрі відомості про зареєстроване місце проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_3 , за якою було зареєстровано місце проживання її матері - спадкодавця ОСОБА_5 , було враховано при заведенні спадкової справи приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я., оскільки це в повній мірі відповідає наведеним вище положенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, про що нотаріусом роз`яснено у листі №41/01-16 від 01.07.2024 року на заяву позивача ОСОБА_4 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну спадкодавцю частку в квартирі в цілому (а.с.82 т.1).

При цьому, безпідставними є покликання позивача на те, що саме за його заявою заведено спадкову справу після смерті матері, оскільки спадкову справу заведено на підставі його заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, як особі, яка має інвалідність третьої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, виданого 13.12.2023 року, та довідкою МСЕК (а.с.84, 91 т.1), про що також наголошувалось нотаріусом у згаданому вище листі.

Окрім того, за обставинами даної справи, які встановлені судом і наведені вище, відповідачка ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1 разом із покійною матір`ю ОСОБА_5 , а саме: 2/3 частини квартири їм належить на праві спільної сумісної власності, а 1/3 частини - на праві спільної часткової власності: 1/6 частини належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.12.2008 року та 1/6 частини належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 25.06.2020 року, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованого 19.11.2024 року (а.с.7-8 т.2).

В цьому контексті колегія суддів ураховує, що за змістом статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За положеннями статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Згідно з ч.6 ст.319 ЦК України, держава не втручається у здійснення власником права власності.

Отже, всі наведені вище норми матеріального права вказують на існування постійного зв`язку власника із об`єктом його права власності, підтвердженням чого є й те, що власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку (квартири), які належать йому на праві власності, у зв`язку з тимчасовим непроживанням у ньому.

Окрім того, відповідно до частин першої, другої, третьої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Також, частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За положеннями статті 369 ЦК України , співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, ураховуючи наведені вище норми матеріального права й встановлені обставини справи про те, що відповідачка не лише була зареєстрована за місцем постійного проживання матері - у квартирі АДРЕСА_1 , а вона є співвласником цієї квартири, в якій частки її та матері, як співвласників, виділені не були, підстав для висновку про втрату відповідачкою постійного зв`язку з квартирою, в тому числі, про втрату нею правомочностей, як власника, користуватись квартирою для проживання, немає, оскільки власність не лише дає правомочності власнику, а й зобов`язує його, про що зазначено у ч.4 ст.319 ЦК України, відтак, висновок суду першої інстанції про визнання відповідачки такою, що не прийняла спадщини, у зв`язку з тим, що на час відкриття спадщини фактично не проживала за місцем своєї реєстрації, є помилковим.

Колегія суддів відхиляє посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №471/601/17 (провадження №61-38452ск18) та від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), оскільки висновки суду касаційної інстанції у згаданих справах стосуються правовідносин та обставин, які відрізняються від тих, що є предметом розгляду в даній справі, де достеменно встановлено, що спадкоємець за заповітом - відповідач ОСОБА_3 не лише була зареєстрована разом із своєю матір`ю, а й була співвласником разом із нею спірної квартири, що свідчить про її постійний зв`язок із квартирою, як об`єктом права власності, з наданими власнику правомочностями, в тому числі, й визначення цього об`єкта як місця постійного проживання.

У зв`язку з наведеним, помилковим є висновок суду про обов`язок відповідачки подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, оскільки в силу вимог ч.1 ст.1297 ЦК України та за встановлених обставин справи, її обов`язком є звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і подання такої заяви жодним строком не обмежується.

Також, безпідставним є покликання суду на ту обставину, що спадкодавець ОСОБА_5 перебувала у пансіонаті «РенаМед» у період з 20.05.2022 року по 11.12.2022 року, оскільки в силу наведених вище норм закону, дана обставина підтверджує місце перебування спадкодавця, а не місце постійного проживання, тому ця обставина не має правового значення для вирішення даного спору.

Поза увагою суду першої інстанції залишилася й та обставина, що позивач, будучи зареєстрованим разом із відповідачкою за місцем реєстрації спадкодавця, також не подавав нотаріусу заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, відтак, суд безпідставно надав перевагу позивачу, як спадкоємцю за законом, визнавши його таким, що прийняв спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України на майно, яке за волею спадкодавця має належати відповідачці, як спадкоємцю за заповітом.

Окрім того, суд першої інстанції не врахував, що поведінка і дії позивача є суперечливими, оскільки первинною була його заява нотаріусу про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, а це означає, що спочатку він визнавав право відповідачки на спадкування належної їй частки після смерті матері, як спадкоємця за заповітом.

Також, необхідно зазначити, що у відповідачки були законні підстави на правомірне очікування без обмеження будь-якими часовими рамками набуття у власність спадкового майна, зазначеного в заповіті, як спадкоємця, який прийняв спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки норми цієї статті, а також норми вказаного вище Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, не містять розмежування понять постійного місця проживання та зареєстрованого у встановленому законом порядку і підтвердженого документально місця проживання, яке особа обирає як постійне для реєстрації (декларування).

Отже, при вирішенні даного спору суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки усім доказам в сукупності, побудувавши свої висновки на припущеннях, що заборонено процесуальним законом, дійшов безпідставного висновку про порушення відповідачкою прав позивача та необхідності їх захисту в обраний ним спосіб, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище мотивів.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та враховуючи результат розгляду справи апеляційним судом - відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з позивача підлягають стягненню на користь відповідачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 6405 грн.

З урахуванням перебування одного із членів колегії суддів у відпустці у період з 24.11.2025 року по 28.11.2025 року включно, повний текст постанови складений у перший робочий день після відпустки судді - 01.12.2025 року.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6405 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 грудня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич