КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/304/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року (суддя Котвицький В.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

встановив:

у червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору б/н від 27 серпня 2020 року, який був підписаний з відповідачем.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 серпня 2020 року він підписав договір, яким було встановлено, що його сторони домовилися про припинення його зобов`язання перед відповідачем по оплаті поставленого товару (ліс круглий Модрина) у сумі 80 000 доларів США (первісне зобов`язання). Також сторони домовилися про новацію - заміну первісного зобов`язання на позику (нове зобов`язання), за яким він зобов`язався повернути відповідачу грошові кошти у сумі 80 000 доларів США у термін до 30 липня 2021 року.

Позивач вважав, що вказаний договір не відповідає вимогам цивільного законодавства, а тому є недійсним, оскільки будь-якого зобов`язання між ним та відповідачем, яке б передувало договору «про новацію», не існувало, про що свідчить посилання на таке первісне зобов`язання у договорі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року позов задоволено, визнано недійсним договір б/н від 27 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1073,60грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 14 040грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Відповідач зазначає, що оспорюваний позивачем правочин відповідає вимогам статті 604 ЦК України, а сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідач вважає, що доводи позивача про не існування будь-якого зобов`язання між сторонами, яке передувало укладенню спірного договору, є суперечливим, оскільки у договорі є посилання на первісне зобов`язання, про що позивач особисто зазначив у договорі, виклав умови договору та підписав його без застережень та зауважень. При цьому позивач ніяк не пояснює причини укладення договору новації з конкретним зазначенням умов первісного договору та причини, з яких він на протязі трьох років визнавав умови договору та погоджувався з ними.

Відповідач посилається на необхідність застосування у даному випадку доктрини «venire contrafactum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Також відповідач стверджує, що позивач, при зверненні до суду взагалі не стверджував про порушення своїх цивільних прав та інтересів, як підстав для оспорення правочину, а в рішенні суду відсутній висновок щодо порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу позивача та не встановлено наявність такого порушення на момент вчинення правочину.

Крім цього відповідач вважає неправомірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що сторонами не було дотримано вимог щодо обов`язкової письмової форми первісного договору, відповідно до якого у позивача виникло зобов`язання по оплаті товару на суму 80 000 доларів США, оскільки первісне зобов`язання сторонами не оскаржувалось, а відтак такий висновок суду виходить за межі доказування у даній справі.

Відповідач стверджує, що факт укладення сторонами оспорюваного договору новації та припинення первісного зобов`язання є доказом наявності між сторонами договірних відносин.

Крім цього відповідач посилається на акт приймання-передачі від 21 травня 2018 року, та зазначає, що цим актом підтверджується наявність у нього відповідного товару - лісоматеріалів породи модрина, які в подальшому були передані позивачу.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач просить його скасувати та відмовити у вимогах позивача про стягнення витрат на професійну правову допомогу, посилаючись на те, що розмір витрат на правову допомогу, заявлений позивачем, є значно завищеним, неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, оскільки позовна заява викладена на трьох аркушах, справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження за одне судове засідання, виклик свідків та збір додаткових доказів адвокатом не проводився.

Крім цього відповідач вважає неналежним доказом понесення позивачем витрат на правову допомогу роздруківку із онлайн-сервісу «Приват 24», оскільки з неї вбачається, що оплата здійснювалась Кудрицькому Р.П. , як фізичній особі-підприємцю, а не як адвокату, а також вказує на розбіжність у розмірі гонорару, вказаного у акті виконаних робіт та у зазначеній роздруківці.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Кудрицький Р.П. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що відповідачем не надано жодного доказу на існування будь-якого первісного договору між сторонами, зокрема не вказано дату такого договору, місце його виконання, не надано доказів, які б підтверджували передачу майна за таким договором, а відтак відсутні докази існування первісного зобов`язання, виникнення якого, в силу положень статті 604 ЦК України, мало б передувати укладенню спірного договору новації.

Представник позивача вважає, що посилання відповідача на наявність усного договору купівлі-продажу на суму 80 000 доларів США, укладеного з позивачем, без надання належних доказів укладення такого договору, суперечить вимогам статей 207, 208 ЦК України і свідчить про відсутність первісного договору та первісного зобов`язання у позивача.

Також представник позивача зазначає, що причиною звернення до суду із даним позовом став позов, поданий відповідачем до суду, про стягнення із позивача заборгованості у розмірі 80 000 доларів США, на підставі оспорюваного договору. При цьому відповідачем було вжито заходів для приховання від позивача факту звернення до суду з таким позовом, шляхом зазначення в позовній заяві невірних контактних даних позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Кудрицький Р.П. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення належним чином здійснив оцінку характеру виконаних представником позивача робіт, врахувавши принципи співмірності та розумності судових витрат.

Крім цього представник позивача зазначає, що отримання адвокатом гонорару за надані клієнту послуги на рахунок адвоката, як фізичної особи-підприємця, не є порушенням чинного законодавства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Ракітіної Л.Д., які апеляційні скарги підтримали, позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Кудрицького Р.П., які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був підписаний договір б/н, відповідно до якого сторони домовились про припинення зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по оплаті поставленого товару (ліс круглий Модрина) в сумі 80 000 доларів США (первісне зобов`язання). Також сторони домовились про новацію - заміну первісного зобов`язання на позику (основне зобов`язання). За новим зобов`язанням ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США у термін до 30 червня 2021 року (с.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та не надання відповідачем доказів, які б спростували доводи позивача.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зі змісту оспорюваного договору встановлено, що сторони домовились про припинення зобов`язання позивача перед відповідачем щодо оплати поставленого товару, а саме деревини (ліс круглий Модрина) на суму 80 000 доларів США.

Відповідач посилається на те, що він, маючи намір побудувати будинок з дерева, у 2018 році придбав лісоматеріали загальним об`ємом 719,641 куб. метрів (с.с.26), однак у подальшому змінив свою думку, у зв`язку з чим придбана деревина стала йому непотрібною. У грудні 2019 року він уклав з ОСОБА_2 , який є керівником будівельної компанії - ТОВ «Аттика дерев`яні будинки» (с.с.21), усну угоду, згідно якої поставив йому вказані лісоматеріали, а той зобов`язався в найближчий час заплатити за поставлений товар 80 000 доларів США.

Відповідач вважає, що шляхом підписання оспорюваного договору фактично відбулась заміна зобов`язання позивача щодо оплати вартості проданих лісоматеріалів на

суму 80 000 доларів США на позикове зобов`язання між ним та позивачем на цю ж суму.

Позивач, заперечуючи доводи відповідача, зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до нього, як директора товариства, яке займалося будівництвом деревинних будинків, з проханням продати лісоматеріали, з яких він передумав будувати будинок. У зв`язку із домовленістю, ОСОБА_1 привіз лісоматеріали на територію товариства, однак лісоматеріали ніхто не купував.

Позивач стверджував, що він не купував у ОСОБА_1 лісоматеріали та не обіцяв виплатити йому 80 000 доларів США, а спірний договір підписав не як фізична особа, а як директор товариства, маючи намір повернути кошти, коли лісоматеріали продадуться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша, третя статті 626 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статями 655, 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частини 1 та 2 статті 692 ЦК України передбачають, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно частини 1 статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України з

процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 340/385/17, у постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року в справі № 305/1126/18, від 11 січня 2024 року в справі № 541/1530/21 сформульовано правовий висновок про те, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 609/67/18 зазначено, що «зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.»

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору купівлі-продажу; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору купівлі-продажу, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Таким чином, однією з умов дійсності новації, тобто фактично договору про заміну зобов`язання, є дійсність первісного зобов`язання, щодо якого здійснено новацію.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів укладення з позивачем договору купівлі-продажу лісоматеріалів, посилаючись на те, що таку угоди вони уклали усно.

Разом з цим, позивач у апеляційному суді пояснював, що відповідач дійсно мав намір побудувати будинок з дерева, однак змінив свою думку, після чого деревина йому стала непотрібною, тому він передав її йому для зберігання та реалізації. Тобто, він цю деревину не купував, наміру укладати договір купівлі-продажу не мав, діяв як директор товариства, а не як фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.

Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 207/8017/17.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що для доведення факту виникнення між сторонами первісного зобов`язання внаслідок усної угоди сторін, відповідач мав довести факт вчинення позивачем відповідних дій, які б свідчили про наявність у нього волевиявлення на придбання лісоматеріалів.

Також колегія суддів звертає увагу, що за твердженням відповідача між ним та позивачем був укладений договір купівлі-продажу на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак такий договір повинен укладатися у письмовій формі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року в справі № 910/18036/17, від 18 листопада 2019 року в справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року в справі № 917/2101/17 зазначено, що принцип змагальності сторін не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Також, у постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року в справі № 924/233/18 зазначено, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено факт існування між ним та позивачем первісного зобов`язання щодо купівлі-продажу лісоматеріалів, загальною вартістю 80 000 доларів США, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують посилання відповідача.

Посилання відповідача на акт приймання-передачі від 21 травня 2018 року, чим підтверджується наявність у нього відповідного товару - лісоматеріалів породи модрина, які в подальшому були передані позивачу, не підтверджують укладення між сторонами договору купівлі-продажу цих лісоматеріалів, наявність яких позивач не заперечував.

Доводи апеляційної скарги, що поведінка позивача є суперечливою, оскільки у

спірному договорі є посилання на первісне зобов`язання, про що позивач особисто зазначив у договорі, виклав умови договору та підписав його без застережень та зауважень та протягом трьох років не оспорював даний договір, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно змісту договору, сторони домовилися про припинення зобов`язання позивача перед відповідачем по оплаті поставленого товару (ліс круглий Модрина).

За змістом статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, договір поставки товару укладається між особами, які здійснюють підприємницьку діяльність.

Однак спірний договір був укладений між фізичними особами і посилання у ньому на те, що первісне зобов`язання полягало в укладення договору поставки товару, свідчить про те, що між сторонами не було погоджено всіх істотних умов первісного договору (купівлі-продажу лісоматеріалів або поставки товару), що на думку колегії суддів, не може бути замінено новацією.

Також колегія суддів зазначає, що оспорення договору через значний проміжок часу не свідчить про суперечливу поведінку особи, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивач здійснював будь-які дії, на підставі яких можна зробити висновок про визнання ним свого обов`язку оплатити вартість лісоматеріалів.

У частині 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недійсність договору б/н, підписаного сторонами від 27 серпня 2020 року, оскільки відповідачем не доведено існування між сторонами первісного зобов`язання, відтак спірним договором фактично здійснено новацію неіснуючого зобов`язання, що свідчить про недійсність такого договору.

Доводи апеляційної скарги, що у позовній заяві не зазначено, які права позивача були порушені укладенням спірного договору, а в рішенні суду відсутній висновок щодо порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу позивача та не встановлено наявність такого порушення на момент вчинення правочину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підставі спірного договору у позивача виникають зобов`язання по поверненню боргу, і як підтвердив представник позивача під час апеляційного розгляду, відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача боргу на підставі цього договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що первісне зобов`язання сторонами не оскаржувалося, тому суд не мав правових підстав для його дослідження під час розгляду даної справи, зокрема, робити висновок про неотримання сторонами письмової форми первісного договору, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки підставою для визнання недійсним спірного договору новації позивачем було зазначено саме відсутність

укладеного первісного зобов`язання, а відтак суд зобов`язаний був з`ясувати чи укладали сторони первісний договір, який саме, чи були погоджені істотні умови первісного договору, і в залежності від виду договору, встановити чи міг цей договір укладатися в усній формі, як на це посилався відповідач.

Колегія суддів вважає, що твердження відповідача, що факт укладення сторонами оспорюваного договору новації про припинення первісного зобов`язання є доказом наявності між сторонами договірних відносин, не ґрунтуються на нормах матеріального права, аналіз яких наведено вище.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог, які не були спростовані відповідачем належними доказами.

Щодо оскарження додаткового рішення суду

17 серпня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кудрицький Р.П. подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 600грн, посилаючись на те, що при поданні позовної заяви, позивач зазначав, що очкує понести витрати на правову допомогу у розмірі 15 000грн під час розгляду справи судом першої інстанції.

До заяви про ухвалення додаткового рішення представник позивача додав:

копію договору про правову допомогу № 07/06 від 7 червня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 (клієнт) та адвокатом Кудрицьким Р.П. (адвокат) (далі - Договір), відповідно до умов якого адвокат надає клієнту правову допомогу в обсязі, який визначає клієнт, а клієнт отримує правову допомогу, надану адвокатом (с.с.42-46);

копію додатку № 2 від 12 червня 2023 року до Договору, у якому ОСОБА_2 (клієнт) та адвокат Кудрицький Р.П. (адвокат) погодили, що гонорар адвоката, який сплачується клієнтом за надання послуг правової допомоги по справі за одну годину роботи встановлюється в сумі 3 120грн без ПДВ (с.с.47);

копію акту виконаних робіт від 16 серпня 2023 року згідно Договору, відповідно до якого адвокат надав, а клієнт прийняв наступні послуги: 1) вивчення судової практики та правових позицій Верховного Суду щодо порядку укладення та виконання договорів про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація) (11 червня 2023 року, витрачений час - 1 год.); 2) підготовка позовної заяви про визнання недійсним договору б/н від 27 серпня 2020 року, який був підписаний між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (12 червня 2023 року - 14 червня 2023 року, витрачений час - 2 год. 30 хв.); 3) виїзд до Дарницького районного суду міста Києва та подання позовної заяви про визнання недійним договору б/н від 27 серпня 2020 року, який був підписаний між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ознайомлення з матеріалами справи № 910/11121/22 (15 червня 2023 року, витрачений час - 30 хв.); 4) участь у судовому засіданні Дарницького районного суду міста Києва (15 серпня 2023 року, витрачений час - 1 год.); всього станом на 15 серпня 2023 року витрачено 5 год., загальна вартість наданих послуг - 15 600грн (с.с.48, 51);

копію рахунку № 1 від 15 серпня 2023 року, виставленого позивачу на оплату послуг, наданих згідно Договору, на суму 15 600грн (с.с.49);

роздруківка із онлайн-сервісу «Приват 24 для бізнесу» від 16 серпня 2023 року про отримання адвокатом Кудрицьким Р.П. платежу у сумі 15 600грн від позивача, якості гонорару за Договором (с.с.50).

У поданих запереченнях на заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Ракітіна Л.Д. просила у стягненні витрат на правову допомогу на користь позивача відмовити, посилаючись на те,

що заявлений розмір витрат на правову допомогу не є співмірним зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи та часом, який адвокат витратив на виконання цих робіт.

Представник відповідача зазначала, що позовна заява підготовлена всього на трьох аркушах, містить посилання лише на одну правову позицію Верховного Суду, при цьому виїзд до суду для подання позовної заяви є суто технічною дією та не може вважатись послугою з надання правової допомоги.

Частково задовольняючи заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт понесення позивачем витрат на правову допомогу та наявність підстав для їх відшкодування за рахунок відповідача.

Разом з тим, суд першої інстанції погодився із зауваженнями представника відповідача про доцільність виключення із розрахунку загальної суми наданих позивачу послуг, пункту 3 акту виконаних робіт, оскільки технічне подання позовної заяви до суду не є різновидом правової допомоги, а також враховуючи, що в даному пункті зазначено про ознайомлення адвоката Кудрицького Р.П. з матеріалами справи № 910/11121/22, яка не має жодного стосунку до даної справи.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші (крім судового збору) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року позов задоволено, відтак позивач має право на відшкодування понесених судових витрат.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 60 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний

опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару(фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з цим, керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення заявленої до відшкодування суми на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги, що розмір витрат на правову допомогу, заявлений позивачем, є значно завищеним, неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, оскільки позовна заява викладена на трьох аркушах, справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження за одне судове засідання, виклик свідків та збір додаткових доказів адвокатом не проводився, колегія суддів вважає безпідставними,оскільки сума у 14 040грн, з урахуванням складності справи, її значення для позивача та обсягу виконаних адвокатом робіт, відповідає принципам розумності та справедливості.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність належних доказів оплати позивачем послуг адвоката, є необґрунтованими.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21зробила висновок, що витрати на професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення та додаткового рішення повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення та додаткового рішення, та задоволення апеляційних скарг.

Щодо клопотання представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу, понесених під час розгляду справи апеляційним судом

26 червня 2024 року у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представником позивача було подано клопотання про долучення документів про надану правову допомогу під час розгляду справи апеляційним судом, а саме копії платіжної інструкції № 0.0..1 від 16 квітня 2024 року про сплату ОСОБА_2 на користь адвоката Кудрицького Р.П. витрат на правову допомогу у розмірі 12 000грн (с.с.137) та довідки № 903 від 20 лютого 2024 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , про те, що позивач прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації до Національної гвардії України та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 26 жовтня 2023 року по теперішній час (с.с.138).

Представник позивача зазначав, що не має змоги надати інші документи на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, оскільки позивач мобілізований та не може підписати такі документи.

12 лютого 2025 року у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, під час судових дебатів, адвокат Кудрицький Р.П. заявив клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи апеляційним судом.

Разом з тим, всупереч положенням частини третьої статті 137 ЦПК України, представник позивача не надав апеляційному суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, що позбавляє колегію суддів можливості оцінити обґрунтованість заявленого представником позивача розміру витрат на правову допомогу.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи адвоката Кудрицького Р.П. про неможливість підписання позивачем відповідних документів у зв`язку з перебуванням на військовій службі, оскільки позивач також був присутній у судовому засіданні в апеляційному суді 12 лютого 2025 року, відтак не був позбавлений можливості підписати всі необхідні документи.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Кудрицького Романа Петровича про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук