Головуючий у суді першої інстанції Ключник А.С.
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

10 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Київська міська рада

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року, ухвалене у складі судді А.С. Ключник в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської ради, ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Гордієнко О.В., про визнання права власності в порядку спадкування за правом представлення.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка є її рідною бабусею, на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки в матеріалах спадкової справи відсутній оригінал документа, що підтверджує право власності спадкодавця на спірну квартиру.

Позивач зазначала, що Святошинська РДА відмовила їй у видачі дубліката свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_5 , оскільки згідно зі статтею 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженогонаказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, дублікат може видаватись винятково за заявою власника. При цьому у відмові зазначено, що спірна квартира приватизована на одну особу - ОСОБА_5 , яка померла. Документи, що засвідчують право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 існували, проте були втрачені та не можуть бути відновлені, оскільки власник квартири - її бабуся померла.

Враховуючи наведене, позивачка просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом за правом представлення після ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , що належала її бабусі на праві власності.

Позивач зазначала, що бабуся за життя склала заповіт на усе своє майно на свого онука - брата позивачки - ОСОБА_2 , але той не прийняв спадщину після сметі бабусі у встановленому законом порядку та строк, відповідно право на спадкування перейшло до неї, як до онуки померлою ОСОБА_5 , в порядку спадкування за законом за правом представлення, оскільки її матір - ОСОБА_6 (яка є і матір`ю ОСОБА_2 ) та яка була дочкою ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто ще до смерті своєї матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Гордієнко О.В., про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за правом представлення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подано апедяційну скаргу, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність преюдиційного значення обставин, встановлених постановою Верховного Суду у справі № 759/19779/18, щодо фактичного прийняття спадщини ОСОБА_2 , оскільки постановою суду такого факту не встановлено. Водночас відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, преюдиційність мають лише ті обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі з тим самим складом, або щодо особи, стосовно якої ці обставини були встановлені. Зауважає, що у справі №759/1371 позов пред`являвся до іншої особи, а ОСОБА_2 брав участь у справі як третя особа без самостійних вимог.

Таким чином, на думку апелянта, наведене судове рішення не може мати преюдиційного характеру справі, де ОСОБА_2 є відповідачем, оскільки ані предмет спору, ані склад сторін не є тотожними. Більше того, висновки суду в попередній справі про те, що ОСОБА_2 проживав зі спадкодавицею на момент її смерті, були зроблені виключно з метою визначення належного відповідача у тій справі. Суд прямо зазначив, що у разі незгоди Позивача з таким висновком, він має право звернутися до суду з новим позовом до ОСОБА_2 вже як до відповідача. Саме це право позивач і реалізувала у даній справі.

На думку апелянта, суд першої інстанції не дослідив належним чином фактичні обставини щодо проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем на момент її смерті. ОСОБА_2 не проживав разом з бабусею, він не вів з нею спільного побуту, не мав з нею спільного бюджету, не надавав їй матеріальної допомоги та не здійснив у передбачений законом строк жодних дій, що свідчило б про прийняття ним спадщини, що має істотне значення для правильного вирішення справи.

З метою підтвердження факту проживання до 2016 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , апелянт просить долучити до матеріалів справи копії актів обстеження житлово-побутових умов, посилаючись на неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у звязку з їх відсутністю на момент подачі позовної заяви.

ОСОБА_7 , на час смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_3 , і, відповідно до довідки відділу з питань реєстрації Святошинської РДА в м. Києві № 773/26 від 10.05.2017 р., за цією адресою на момент її смерті більше ніхто не був зареєстрований.

В цей час ОСОБА_2 проживав ї був зареєстрований в одній квартирі з позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 . У нього в цій квартирі є своя кімната, якою користується тільки ОСОБА_2 , оскільки між ними склався конкретний порядок користування даною квартирою.

З заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 у шестимісячний строк не звернувся, в іншій спосіб він спадщину після смерті бабусі не прийняв, а відповідно, він втратив свої права на спадкове майно померлої ОСОБА_7 і це право перейшло до неї в порядку спадкування за законом за правом представлення, оскільки вона прийняла спадщину після смерті бабусі у встановленому законом порядку, подавши у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини.

Відповідачі Київська міська рада, ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко Ю.С. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав.

ОСОБА_1 , представник Київської міської ради, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. у судове засідання повторно не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідачі, третя особа своїх представників для участі у розгляді справи не забезпечили.

Суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача та відповідачів, третьої особи, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Ю.С., показання свідка ОСОБА_8 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи 22 липня 2016 року померла ОСОБА_5 (бабуся позивача та відповідача- ОСОБА_2 ), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 22 липня 2016 року, вчиненим Святошинським районним у місті Києві відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (том 2, а.с. 104).

Спадкоємцями за законом за правом представлення (мати сторін ОСОБА_6 , яка є дочкою ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) після смерті ОСОБА_5 є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .

Але, 24 листопада 2009 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь ОСОБА_2 , за умовами якого заповіла останньому усе своє майно. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багдасаровою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1212 та внесений до спадкового реєстру (том 2, а.с. 102).

Ще раніше - 15 грудня 2006 року ОСОБА_5 складала заповіт на користь позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , згідно з яким заповіла їм усе своє майно в рівних долях кожному. Цей заповіт посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л. С., про що зроблено запис в реєстрі за №8044 (том 1, а.с. 99-100). Але, даний заповіт втратив свою силу через складання ОСОБА_5 вищезазначеного заповіту на ім`я свого онука.

29 серпня 2016 року (у шестимісячний строк з дня смерті бабусі) ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_5 .. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. після отримання заяви про прийняття спадщини від позивача та перевірки спадкового реєстру, відкрив спадкову справу та вніс відповідну інформацію до спадкового реєстру, номер у спадковому реєстрі 59424952, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 29 серпня 2016 року № 44904629.

У зв`язку із відсутністю у позивача оригіналу документа, що підтверджує право власності ОСОБА_5 на квартиру, 14 вересня 2017 року приватний нотаріус Гордієнко О.В. звернулась до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за інформацією, що підтверджує право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 із зазначенням назви документа та його реквізитів.

Згідно з Інформаційною довідкою від 27 вересня 2017 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вказана квартира зареєстрована на ім`я ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року, номер у реєстровій книзі - 1443.

11 квітня 2018 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Гордієнко О.В. із заявою, у якій просила звернутись до Святошинської РДА з вимогою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло (квартиру АДРЕСА_1 ), виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року на ім`я померлої ОСОБА_5 ..

Листом від 04 травня 2018 року Святошинська РДА відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року на ім`я померлої ОСОБА_5 , оскільки у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), жилі приміщення у гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі дублікат видається за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації.

Листом від 19 червня 2018 року Святошинська РДА вдруге відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру, зазначивши, що спірна квартира приватизована на одну особу (померлу ОСОБА_5 ).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Перелік осіб (спадкоємців), які мають право на спадкування за правом представлення, встановлений нормами статті 1266 ЦК України, є вичерпним.

У постанові Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18) зроблено висновок щодо застосування статті 1266 ЦК України та вказано, що спадкування за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу).

Отже, під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19), зазначено, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Звертаючись до суду з позовом до відповідачів, позивачем зазначено, що позивач є спадкоємцем за законом за правом представлення після смерті ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, однак не може оформити її у позасудовому порядку, а ОСОБА_2 , який є спадкоємцем за заповітом спадщину не прийняв, оскільки у встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не звертався, за місцем проживання спадкодавця він не мав зареєстрованого місця проживання, разом з бабусею не проживав (проживав постійно за іншою адресою) відповідно не є таким, що прийняв спадщину.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом зазначено, що згідно з матеріалами справи, ОСОБА_5 склала заповіт від 24.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богласаровою О.М. (запис у реєстрі №1212), яким заповіла все своє майно, включаючи спірну квартиру, відповідачу - ОСОБА_2 . Позивач стверджує, що заповіт складено під впливом омани, однак не надала жодних доказів на підтвердження цього, що суперечить ст. 81 ЦПК України, яка зобов`язує сторони доводити обставини, на які вони посилаються.

Суд також дійшов висноку, що постановою Верховного Суду від 14 листопада 2023 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-8112св22) підтверджується, що ОСОБА_2 надав докази фактичного прийняття спадщини, зокрема: показання свідків, квитанції про оплату комунальних послуг, фотографії, посвідчення спадкодавця, свідоцтво про право власності на квартиру, а також акт про постійне проживання відповідача з 2009 до 2016 року за місцем проживання спадкодавця. Верховний Суд визнав, що суд апеляційної інстанції надав належну оцінку цим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про прийняття відповідачем спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, оскільки у справі № 759/19779/18 ОСОБА_2 брав участь як третя особа без самостійних вимог, а у цій справі ОСОБА_2 є відповідачем.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 не прийняв спадщину після смерті бабусі і надає суду докази постійного проживання відповідача разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 . В доведення даної обставини позивач надала суду Акти обстеження житлово - побутових умов у кількості 8 штук за період з 30.03.2011 року по 01.03.2016 року, які свідчать про те, що відповідач проживав у зазначений період за адресою:АДРЕСА_2 .

На думку колегії суддів, судом не надано належної оцінки акту обстеження житлов - побутових умов від 01.03.2016 (т. 1 а.с. 140), яким комісією в складі старшого майстра та майстра технічної ділянцки ЖЄД 110 встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_2 та у даній квартирі також проживає ОСОБА_2 , якого зазначено як власника особового рахунку.

Постановами Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2018, від 21.08.2018 відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, з яких вбачається, що відповідач за місцем свого постійного проживання - АДРЕСА_2 вчиняв конфлікти с сестрою - ОСОБА_1 за що на нього накладалось адміністративне стягнення.

Допитана у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_8 підтвердила факт постійного проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за однією адресою: АДРЕСА_2 . Підтвердженням чого є відмітка у паспорті громадянина України про зареєстроване місце проживання відповідача (т. 2 а.с. 90, а.с. 100).

ОСОБА_7 на час смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) була зареєстрована та фактично проживала за іншою адресою: АДРЕСА_3 і відповідно до довідки відділу з питань реєстрації Святошинської РДА № 773/26 від 10.05.2017 р., за цією адресою на момент її смерті більше ніхто не був зареєстрований (т. 2 а.с. 51).

У встановлений законом строк ОСОБА_2 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, він пропустив строк для її прийняття, встановлений ст. 1268-1270 Цивільного кодексу України, а тому нотаріус своєю постановою відмовив йому у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 . Тобто, правовстановлюючих документів на спадкове майно померлої бабусі ОСОБА_2 не отримав.

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин, відсутність реального спільного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавицею як до її смерті так і на час її смерті, на думку колегії суддів, відповідач вважається таким, що спадщину він не прийняв як того вимагає закон.

Апеляційним судом задоволено клопотання позивача про допит свідка, у допиті якого судомпершої інстанції було відмовлено, що на думку колегії суддів, призвело до недослідження істотної для справи обставини та обмеження права позивача на надання та дослідження доказів, що, у свою чергу, позбавило позивача ефективного засобу захисту порушеного права.

Судом у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_8 , яка знайома з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З позивачем перебуває у дружніх відносинах з 2015 року. ОСОБА_10 часто бачила у квартирі у ОСОБА_11 . ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_4 . До подруги вона приїздила часто, разів три на місяць. У квартирі проживали позивачка, її два сини та брат ОСОБА_12 , у якого була окрема кімната. ОСОБА_13 скаржилась на те, що брат не оплачував комунальтні послуги, часто приводив друзів, вони вживали алкогольні напої та ОСОБА_12 часто влаштовував сестрі сварки. Вона вимушена була звертатись за допомогою до поліції.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи, зокрема, мають право подавати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обста мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

Так, звертаючись з апеляційною скагою, апелянтом подано до суду нові докази, з метою підтвердження обставин, що мають важливе значення для вирішення справи, а саме факту проживання до 2016 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , обгрунтовуючи причину неподаня таких доказів до суду першої інстанції, тим, що вони були відсутні у неї на момент подачі позовної заяви так як у зв`язку з повномаштабним вторгненням задля забезпечення безпеки своїх дітей позивач змушена була виїхати з України за кордон, а документи залишилися в Україні, тому тривалий час з об`єктивних причин не мала до них доступу.

Апелянт просить долучити до матеріалів справи наступні документи: копію акту обстеження житлово-побутових умов від 30.03.2011 року; копію акту обстеження житлово-побутових умов дітей від 07.08.2012 року; копію акту обстеження житлово-побутових умов від 28.01.2013 року; копію акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 28.01.2013 року; копію акту обстеження житлово-побутових умов дітей від 20.03.2012 року; копію акту обстеження житлово-побутових умов від 15.11.2011 року; копію акту обстеження житлово-побутових умов дітей від 21.03.2013 року.

Зважаючи на те, що долучені до апеляційної скарги докази мають суттєве значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції долучив вказані докази до матеріалів справи в якості нових, оскільки вважає, що строк на подачу таких доказів пропущено апелянтом з поважних причин.

Таким чином на думку колегії суддів, апелянтом доведено, що відповідач ОСОБА_2 не проживав разом із спадкодавицею ОСОБА_7 на момент її смерті, та він вважається таким, що спадщину після смерті бабусі не прийняв.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про задоволення позову, позивач в силу закону, як особа з інвалідністю другої групи звільнена від сплати судового збору, отже судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 33 766, 87 грн., виходячи з ціни позову - 1 350 675 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 ,задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті бабусі - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце реєстрації АДРЕСА_2 ) на корись держави судовий збір у розмірі 33 766,87 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна