КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 761/22415/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року, постановлену у складі судді Пономаренко Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки предметом іпотеки,

встановив:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки предметом іпотеки.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року справу направлено для розгляду за підсудністю до Пересипського районного суду міста Одеси.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким передати справу на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував предмет спору, оскільки цей юридичний спір виник з приводу порушення відповідачем боргового зобов`язання за договором позики, а тому позивач скористався правом альтернативної підсудності, звернувшись за захистом своїх порушених прав та інтересів до Шевченківського районного суду міста Києва.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, щодо передачі справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Направляючи справу до Пересипського районного суду міста Одеси для розгляду за територіальною підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову є правовідносини щодо визнання предметом іпотеки земельної ділянки, на якій розташований будинок, що є предметом іпотечного договору від 19 липня 2019 року, укладеного між сторонами.

За умовами вказаного іпотечного договору в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики Іпотекодавець надала в Іпотеку нерухоме майно, що є власністю Іпотекодавця, житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , що складається в цілому з однієї будівлі літ. «А» загальною площею 378,8 кв.м., житловою площею - 232,00 кв.м., та господарських будівель: літ «В» - літня кухня, літ «Г» вбиральня №1,2 - огорожа, І- мостіння.

Вказаний житловий будинок розміщено на земельній ділянці площею 0,0563 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :19:020:0006, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 101, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та зроблений з дотриманням норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 , у якому просив:

- визнати за ним право іпотеки на земельну ділянку, площею 0,0563 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :19:020:0006, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 101, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

- зареєструвати заборони на відчуження та іпотеку на земельну ділянку площею 0,0563 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :19:020:0006, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 101, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в статті 27 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що спір безпосередньо виник з приводу нерухомого майна, оскільки позивач просить визнати за ним право іпотеки на нерухоме майно - земельну ділянку за кадастровим номером :19:020:0006, загальною площею 0,0563 га з цільовим призначенням земельної ділянки «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», відомості про яку внесено до Реєстру права власності на нерухоме майно за номером 101.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 19 липня 2019 року укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавцем надано позичальнику суму коштів в розмірі 138 000 дол. США Додатковою угодою від 19.07.2021 змінено п.1 Договору щодо строку повернення коштів та передбачено, що грошові кошти мають бути повернуті у строк до 19.01.2022.

Також у позовній заяві зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором між сторонами укладено Іпотечний договір за яким Іпотекодавець передав в Іпотеку, а іпотекодержатель прийняв у забезпечення предмет іпотеки -житловий будинок під номером під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з однієї черепашникової будівлі літ. «А» загальною площею 378,8 кв.м., житловою площею - 232,00 кв.м., та господарських будівель: літ «В» - літня кухня, літ «Г» вбиральня №1,2 - огорожа, І- мостіння.

Вказаний житловий будинок розміщено на земельній ділянці площею 0.0563 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :19:020:0006, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 101, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справа належить до територіальної юрисдикції Пересипського районного суду міста Одеси.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що цей юридичний спір виник з приводу з приводу порушення відповідачем боргового зобов`язання за договором позики, а тому позивач скористався правом альтернативної підсудності, звернувшись за захистом своїх порушених прав та інтересів до Шевченківського районного суду міста Києва, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги - визнати за ОСОБА_1 право іпотеки на земельну ділянку, тоді як статтею 30 ЦПК України імперативно визначено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Враховуючи, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна, повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна, доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для розгляду справи за правилами альтернативної підсудності - за його місцем проживання, колегія суддів вважає безпідставними.

Таким чином, оскільки позовні вимоги про визнання предметом іпотеки земельної ділянки, розташованої у м. Одесі, безпосередньо стосуються нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дану справу слід розглядати за правилами виключної підсудності.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.