УХВАЛА

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 761/15358/20

провадження № 61-8252св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Карпенко С. О., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Аграрний фонд»,

третя особа - Дочірнє підприємство «Агрофонд-Зерно»,

розглянувши заяву суддів Сердюка В. В., Фаловської І. М. про самовідвід у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Аграрний фонд», третя особа - Дочірнє підприємство «Агрофонд-Зерно», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційними скаргами Акціонерного товариства «Аграрний фонд» та Дочірнього підприємства «Агрофонд-Зерно» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у складі колегії суддів Кулікової С. В. Болотова Є. В., Музичко С. Г.

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - АТ «Аграрний фонд»), третя особа - Дочірнє підприємство «Агрофонд-Зерно» (далі - ДП «Агрофонд-Зерно»), про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням уточнень просив суд визнати незаконним і скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - ПАТ «Аграрний фонд») від 13 березня 2020 року № 54 про відсторонення його від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд», поновити його на посаді директора ДП «Агрофінфонд» та стягнути з АТ «Аграрний фонд» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 березня 2020 року.

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 04 лютого 2021 року закрив провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення.

Київський апеляційний суд постановою від 03 листопада 2021 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 23 лютого 2022 року відмовив у задоволенні клопотання представника позивача Мохонька К. М. про об`єднання цивільної справи № 761/15358/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Аграрний фонд», третя особа - ДП «Агрофонд-Зерно», про визнання незаконним та скасування наказу у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Аграрний фонд», третя особа - ДП «Агрофонд-Зерно», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № 761/15358/20).

Верховний Суд у складі колегії суддів Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М. постановою від 26 травня 2022 року (провадження № 61-19614св21) постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишив без змін.

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 23 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав незаконним та скасував наказ ПАТ «Аграрний фонд» від 13 березня 2020 року № 54 «Про відсторонення ОСОБА_1. від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд». Стягнув з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Київський апеляційний суд постановою від 01 березня 2023 року апеляційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно» залишив без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року залишив без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Червинської М. Є., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. постановою від 17 січня 2024 року (провадження № 61-5695св23) касаційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно» задовольнив частково, постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Київський апеляційний суд постановою від 01 травня 2024 року апеляційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно» залишив без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року залишив без змін.

05 червня 2024 року АТ «Аграрний фонд» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

05 червня 2024 року ДП «Агрофонд-Зерно» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Верховний Суд ухвалою від 23 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційними скаргами АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно», витребував матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційні скарги.

16 жовтня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 15 жовтня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

03 грудня 2025 року судді Сердюк В. В. та Фаловська І. М. заявили самовідвід у цій справі, який мотивовано тим, що вони вже брали участь у розгляді справи та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М. від 26 травня 2022 року висловлювали правову позицію щодо правової природи правовідносин сторін у цій справі та юрисдикції спору (провадження № 61-19614св21).

Перевіривши наведені суддями на обґрунтування заяви про самовідвід доводи, Верховний Суд виснує про їх задоволення з огляду на таке.

У частині першій статті 39 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом.

Конвенційні норми-принципи зобов`язують суд у межах своїх повноважень бути безстороннім, не мати жодної упередженості або упереджень, суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами.

Розгляд справи безстороннім судом передбачає, що суд повинен діяти на підставі закону та законним складом суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) під час тлумачення положень пункту 1 статті 6 Конвенції неодноразово зауважував, що неупередженість судді зазвичай означає відсутність у нього упереджень і необ`єктивності, що може бути встановлено різними способами. При цьому думка учасників справи є важливою, однак не має вирішального значення, а саме лише незгода з процесуальним рішенням, ухваленим суддею, не є легітимною підставою для сумнівів у неупередженості суду. Вирішальним у цьому випадку є те, чи можна вважати побоювання особи щодо упередженості судді об`єктивно обґрунтованим у кожній конкретній справі.

ЄСПЛ послідовно дотримується дуального підходу до неупередженості суду, виокремлюючи два її види (критерії):

суб`єктивну неупередженість, що оцінюється з урахуванням особистих переконань, уподобань і поведінки конкретного судді;

об`єктивну неупередженість, що перевіряється шляхом встановлення того, чи забезпечив сам суд, а також конкретний склад суду у справі, незалежно від поведінки будь-кого з його членів, достатні гарантії для виключення будь-яких сумнівів щодо неупередженості суду.

Об`єктивна неупередженість вимагає, щоб суд надавав достатні гарантії для усунення будь-яких обґрунтованих сумнівів у його безсторонності. У зв`язку з цим навіть зовнішні прояви мають значення, адже «правосуддя має не лише здійснюватися, однак має бути видно, що воно здійснюється». Тож кожен суддя, щодо якого існують легітимні підстави сумніватися у його неупередженості, має заявити самовідвід. Вимоги об`єктивної неупередженості суду тісно пов`язані з вимогою незалежності суду, а тому ЄСПЛ часто констатує одночасне порушення обох цих гарантій права на справедливий судовий розгляд. Це відбувається, наприклад, у разі наявності ієрархічних або інших зв`язків суддів з іншими учасниками справи, повторної участі судді у провадженні в судах різних інстанцій, участі судді в тому самому провадженні в різних процесуальних статусах тощо. У кожному такому випадку потрібно визначити, чи були відносини між сторонами та суддею за своєю суттю і ступенем такими, що виключають сумніви в упередженості останнього.

ЄСПЛ наголошує, що факт того, що суддя двічі був членом колегії Верховного Суду, яка переглядала справу щодо заявника в касаційному порядку, сам собою не є достатнім для того, щоб викликати об`єктивно обґрунтовані сумніви щодо його неупередженості.

Однак вказане правило не поширюється на випадки, коли попередні рішення у справі містять висновки, які фактично вирішують питання по суті спору в наступних провадженнях («Поппе проти Нідерландів» («Poppe v. the Netherlands»), заява № 32271/04, пункт 26, від 24 березня 2009 року).

ЄСПЛ звертає увагу на декілька аспектів, які підлягають перевірці, для усунення чи підтвердження сумнівів у неупередженості суду, а саме:

чи висловлювався суд касаційної інстанції щодо оцінювання доказів у справі, що свідчать про те, що він de facto перевіряв обставини справи;

чи довів національний суд, що він фактично провів новий розгляд справи під час другого провадження, зокрема, коли з рішення в другому провадженні випливає, що остаточний аналіз справи заявника був проведений на основі нових наданих доказів та аргументів, заслуханих під час другого судового розгляду;

чи були фактично оцінені дії заявника в рішенні за результатами першого касаційного провадження, що може свідчити про кваліфікацію дій заявника та висновки щодо вирішення його спору, що є обов`язковими для нового розгляду справи у суді нижчої інстанції.

У справі № 761/15358/20 у провадженні № 61-19614св21 під час перегляду справи колегією суддів у складі Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М. підставою касаційного оскарження відповідач зазначав неправильне застосування апеляційним судом норми статті 46 КЗпП України, оскільки відсторонення позивача відповідає вимогам частини третьої статті 99 ЦК України (корпоративні правовідносини) та не підпадає під регулювання статті 46 КЗпП України (трудові правовідносини).

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року (провадження № 61-19614св21) колегія суддів у складі Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., перевіривши доводи касаційної скарги, з посиланням на практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, що була актуальною на час розгляду справи касаційним судом, вказала на те, що апеляційний суд, направивши справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, правильно виснував, що місцевий суд дійшов передчасного висновку щодо корпоративної природи правовідносин сторін у цій справі та належності спору до господарської юрисдикції.

Під час нового розгляду справи Київський апеляційний суд у постанові від 01 травня 2024 року погодився з висновками Шевченківського районного суду міста Києва, викладеними у рішенні від 23 вересня 2022 року, про те, що в оскаржуваному наказі не зазначено будь-яких правових підстав для відсторонення позивача від роботи, тому спірні правовідносини є трудовими.

У касаційних скаргах АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно», які надійшли до Верховного Суду, заявники ставлять на вирішення колегії, зокрема, питання щодо правової підстави видання оскаржуваного наказу про відсторонення позивача та питання про корпоративну або трудову природу спірних правовідносин сторін у цій справі, що, відповідно, стосується юрисдикції спору.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки судді Сердюк В. В. і Фаловська І. М. у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року (провадження № 61-19614св21) вже висловили правову позицію щодо правової природи спірних правовідносин сторін у цій справі та погодилися з висновками апеляційного суду у частині визначення юрисдикційності спору, то подальший розгляд цієї справи суддями Сердюком В. В. і Фаловською І. М. у провадженні № 61-8252св24, у якому буде проведено остаточний аналіз справи на підставі наявних доказів та аргументів заявників, може призвести до об`єктивно виправданих сумнівів у стороннього спостерігача в їх неупередженості, оскільки вони вже висловлювали свої аргументи, заслухані під час попереднього судового розгляду.

Враховуючи викладене, з метою недопущення виникнення обставин, які б могли викликати сумніви щодо неупередженості суддів Сердюка В. В. і Фаловської І. М., і забезпечення довіри учасників справи та сторонніх спостерігачів до судових рішень Верховного Суду колегія суддів виснує про наявність обґрунтованих підстав для задоволення заяви суддів Сердюка В. В. та Фаловської І. М.про самовідвід.

Керуючись статтями 33, 36, 40, 260 ЦПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву суддів Верховного Суду Сердюка Валентина Васильовича, Фаловської Ірини Миколаївни про самовідвід задовольнити.

Відвести суддів Верховного Суду Сердюка Валентина Васильовича, Фаловську Ірину Миколаївну від участі в розгляді справи № 761/15358/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Аграрний фонд», третя особа - Дочірнє підприємство «Агрофонд-Зерно», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуза касаційними скаргами Акціонерного товариства «Аграрний фонд» та Дочірнього підприємства «Агрофонд-Зерно» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року.

Справу № 761/15358/20 передати на автоматизований розподіл.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська