КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

справа № 756/13821/21

провадження № 22-ц/824/10345/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: Оболонська районна в м. Києві державної адміністрації, Київська міська рада, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року, постановлене під головуванням судді Шролик І.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що спадкодавець ОСОБА_4 03 грудня 2013 року склала на ім`я позивача заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої державної нотаріальної контори. За змістом заповіту ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті, заповіла ОСОБА_1 належній на праві власності вищезазначену квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

Позивач, як спадкоємиця за заповітом, 31 липня 2020 року звернулась зі заявою про прийняття спадщини. Оскільки свідоцтво про право власності на квартиру було втрачено, 02 березня 2021 року приватний нотаріус КМНО Павловська О.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на вищезазначену квартиру.

Посилаючись на порушене право позивач, як спадкоємиця за заповітом, просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року позовні вимоги задоволені.

Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянкою російської федерації) у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції допустив представника Позивача до представництва інтересів Позивачки, яка є громадянкою РФ. Представництво Адвокатом Старовойтом В.П. інтересів Позивача під час розгляду справи № 756/13821/21 у суді першої інстанції є фактом виконанням зобов`язань за відповідним договором про надання правової допомоги, чим було прямо порушено заборону на виконання зобов`язань перед громадянами РФ, встановлену п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 р. № 187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації".

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Старовойт Віталій Петрович зазначає, що твердження відповідачки про те, що позивачка ОСОБА_1 , як громадянка РФ, не має права на отримання професійної правничої допомоги та спадкування за заповітом, є помилковими та ґрунтуються на власному неправильному тлумаченні норм чинного законодавства, оскільки ні постанова КМУ від 03 березня 2022 N 187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації", ні постанова КМУ від 28.02.2022 за N 164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану": не застосовуються до громадян Російської Федерації, які набувають право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, тобто в порядку спадкування; не поширюються на нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину; не регулюють взаємовідносини надання професійної правничої допомоги на підставі договору укладеного між адвокатом та клієнтом.

В судовому засіданні представник позивача Старовойт В.П. проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що померла ОСОБА_4 залишила заповіт, яким квартиру АДРЕСА_1 заповіла позивачу ОСОБА_1 , а тому спадкування має здійснюватися за заповітом.

Оригінал правовстановлюючого документу на квартиру було втрачено. На запит ОСОБА_1 управління житлоов-комунального господарства відмовив у видачі дублікату.

За відомостями з реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за спадкодавцем ОСОБА_4 .

Відтак, позивач позбавлена можливості вирішити питання оформлення спадщини в позасудовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з матеріалів спадкової справи №5/2020 слідує, що ОСОБА_4 , 03 грудня 2013 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої державної нотаріальної контори на ім`я позивача (а.с.65-92 том 1).

Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що доводиться свідоцтвом про смерть, яке видане Київським міським відділом державної реєстрації смерті ЦМУМЮ.

За заявою ОСОБА_7 про прийняття спадщини, яка подана 17 березня 2020 року, заведена спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_4

ОСОБА_1 31 липня 2020 року звернулась зі заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

На запит нотаріуса КП КМР «КБТІ» надало відповідь, що за даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 1997 року.

Зі свідоцтва про право власності на житло виданого на підставі розпорядження ДКУ житлового господарства №1010 від 23 грудня 1997 року квартири АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_4 (а.с.9).

Постановою від 02 березня 2021 року приватний нотаріус КМНО Павловська О.В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на квартиру, через відсутність оригіналу правоустановчого документа (а.с.30-32 том1).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 квітня 2023 року ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_7 (а.с.248 том1).

Між сторонами виник спір стосовно наявності правових підстав для визнання за позивачем, як спадкоємцем за заповітом права власності на спадкове майно через відсутність оригіналу свідоцтва про право власності на житло.

Згідно з висновком Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 24.12.2004 N 22-рп/2004, головним обов`язком держави, відповідно до частини другої статті 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини; таке забезпечення, крім усього іншого, потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка сформульована у рішенні від 25.12.97 N 9-зп, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші утиски прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене.

З огляду на викладене позивачка має право на захист прав і свобод у судовому порядку та отримання професійної правничої допомоги в усіх судах загальної та конституційної юрисдикції, оскільки таке право гарантується Основним Законом України.

Відповідно до статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини 1 статі 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Приписами частини 4 статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту; адвокатура України це недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.

Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).

Згідно частини 2 статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (ч. 7 ст. 177 ЦПК України).

Представництво інтересів позивачки в суді здійснює адвокат Старовойт В.П., який на підтвердження свої повноважень до позовної заяви додав копію Ордера на надання професійної правничої допомоги серії АІ № 1147316 від 31.08.2021, згідно якого ОСОБА_1 уповноважила адвоката, на підставі Договору про надання правової допомоги №82 від 22 липня 2021 року, представляти її інтереси в Оболонському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді та Верховному Суді.

Ордер поданий разом із позовною заявою відповідає закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" і законних підстав вважати його нікчемним не має.

Щодо посилання апелянта на мораторій, введений постановою Кабінету Міністрів України "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації" від 03.03.2022 року N 187, суд зазначає наступне.

Підпунктом 1 пункту другого Постанови № 187 установлено, що правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними.

Договір про надання професійної правничої допомоги №82 від 22.07.2021 не стосується виконання грошових зобов`язань, за якими кредитором є громадянин Російської Федерації або відчуження майна на користь громадянина Російської Федерації.

Отже дія Постанови № 187 не розповсюджується на правовідносини щодо надання професійної правничої допомоги між адвокатом та фізичною особою громадянином рф.

Підпунктом 3 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року N 187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації", установлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, права участі в юридичній особі, прав вимоги до боржника у справах про банкрутство (неплатоспроможність), транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або Російської Федерації, крім набуття ними права власності на такі об`єкти на підставі рішення суду або свідоцтва про право на спадщину.

Отже, дія вказаного нормативно-правового акту Уряду України не поширюється на спірні спадкові правовідносини, оскільки мораторій (заборона) на відчуження нерухомого майна, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року N 187, не застосовується до громадян Російської Федерації, які набувають право власності на такі об`єкти, зокрема на підставі свідоцтва про право на спадщину, тобто в порядку спадкування.

У контексті зазначеного колегія суддів, вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що позивачка, будучи громадянкою російської федерації, не має права на спадкування нерухомого майна, розташованого на території України.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі № 733/728/22.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді