ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/664/25 Справа № 211/6387/23 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 211/6387/23

Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»

відповідачіОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В жовні 2023 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (надалі - АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 простягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів.

На виконання своїх зобов`язань, АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , вякій зареєстровані відповідачі.

Хоча договір про надання послуг з централізованого опалення за вказаною адресою між АТ «Криворізька теплоцентраль» та споживачем укладено не було, однак послуги фактично надавались, відповідач цими послугами користувався, а тому зобов`язаний їх оплатити.

Свої зобов`язання з надання послуг з централізованого опалення АТ «Криворізька теплоцентраль» сумлінно виконувало, однак узв`язку з неналежним виконанням споживачами своїх зобов`язань, за період з жовтня 2019 року по вересень 2023 року в сумі 31159,09 грн. Вказану суму заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення, а також плату за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 172,20 грн, 3% річних в сумі 800,01 грн та інфляційні втрати в сумі 2223,06 грн, позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів солідарно.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» задоволені частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль`заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з листопада 2020 року по серпень 2023 рік в сумі 23067 грн 05 коп, плату за абонентське обслуговування в сумі 172 грн 20 коп, 3% річних в сумі 347 грн 30 коп, інфляційні втрати в сумі 988 грн 99 коп.

Стягнуто в рівних частках із ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в сумі 1921 грн, тобто по 640 грн 34 коп з кожного.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, згідно з пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому, станом на час подачі позовної заяви, строк позовної давності не сплив та продовжився на строк дії карантину.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що квартира адресою: АДРЕСА_1 перебуває на обслуговуванні у Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», на який відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на послуги централізованого опалення.

В квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.7).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з жовтня 2019 року по вересень 2023 рокупо особовому рахунку за адресою: АДРЕСА_1 розмір заборгованості за послуги централізованого опалення складає 31 159,09 грн.(а.с.8-9).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у встановлені законом строки, не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку за період з листопада 2020 року по серпень 2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами.

Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі, у встановлені законом строки, не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань, обрахований за три роки, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.

01 травня 2019 року вступив в діюЗакон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач - фізичнаабо юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першоїЗакону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII).

Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язанийукладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Судом встановлено, що між сторонами договір на надання житлово-комунальних послуг не укладався, однак відсутність такого договору не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Статтею 9 Закону Закон України«Про житлово-комунальні послуги» від 09листопада 2017року №2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши наявність порушеного права АТ «Криворізька теплоцентраль», дійшов правильного висновку про те, що у відповідачів наявна заборгованість зі сплати за послуги з централізованого опалення, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт неповного внесення відповідачами за вказаний період оплати за теплову енергію, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті послугиз централізованого опалення.

Крім того, суд дійшов правильного висновку про те, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, та враховуючи ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не в повному обсязі вносили плату за надані позивачем послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Разом з тим, відповідачамизаявлено про застосування позовної давності, а тому суд стягнув заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з листопада 2020 року по серпень 2023 року(в межах заявлених вимог).

Відмовивши при цьому в задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2019року по 01 квітня 2020 року, суд послався на ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України.

Такі висновки суду є помилковими, з огляду на наступне.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частиною 1 ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду з позовом 10 жовтня 2023 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів з 01 жовтня 2019 року.

Разом з тим, судом не було враховано, що, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.

Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за жовтень 2019 рокузакінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з жовтня 2019 року.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Киворізька теплоцентраль» про стягнення заборгованості запослугу з централізованого опаленняза період з01 жовтня 2019 року по 01 квітня 2020 року, а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Отже, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період, починаючи з 01 жовтня 2019 року, у зв`язку з чим в цій частині вимоги щодо стягнення цієї заборгованості у судовому порядку підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачіОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у встановлені законом строки не в повному обсязі вносили плату за надані позивачем послуги з централізованого опалення, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для про задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань в межах трирічного строку позовної давності, а саме починаючи зжовтня 2019 року.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню з ухваленням в нового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованостізапослугу з централізованого опаленняза період з 01 жовтня 2019 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 31 159,09грн,плати за абонентське обслуговування в сумі 172, 20 грн,3 % річних у розмірі 800,01грн тасуми індексу інфляції у розмірі 2 223,06 грн та стягнення з відповідачів в рівних часткахсудового збору в сумі 894,67 грн, з кожного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином з відповідачівОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1 342 грнз кожного за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_6 . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги- задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрична,1, заборгованість запослугу з централізованого опаленняза період з 01 жовтня 2019 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 31 159 (тридцять одна тисяча сто п`ятдесят дев`ять) грн 09 коп, плату за абонентське обслуговування в сумі 172 (сто сімдесят дві)грн. 20 коп, 3 % річних у розмірі 800 (вісімсот) грн 01 коп та суму індексу інфляції у розмірі 2 223 (дві тисячі двісті двадцять три) грн 06 коп.

Стягнути в рівних частках із ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в сумі 2 684грн, тобто по 894 (вісімсот дев`яноста чотири) грн67 коп, з кожного.

Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з кожної окремо, на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» по 1 342 (одна тисяча триста сорок дві) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: