УХВАЛА

17 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 357/10920/24

Провадження № 61-7912св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про часткову відмову від касаційної скарги, а також питання про зупинення провадження в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи:ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання, утримання малолітньої дитини,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року в складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначав, що відсутність рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини, перешкоджає заявникові оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

30 жовтня 2024 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Суд першої інстанції керувався тим, що в справі наявний спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухиленні від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування.

Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованої особи - ОСОБА_3 щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Висновок суду першої інстанції обґрунтований з огляду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22.

29 квітня 2025 року протокольною ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про наявність підстав для самовідводу колегії суддів.

29 квітня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі 19 березня 2025 року (провадження № 14-25цс25) вказала, що її висновки в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року, та яким статтю 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в новій редакції.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

Апеляційний суд виснував, що за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Тому колегія суддів погодилася з доводами апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції, які суперечать редакції статті 23 Закону № 3633-ІХ, чинної на час розгляду справи судом першої інстанції, яка передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Тобто під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин. Висновок суду першої інстанції щодо наявності спору право є передчасним.

25 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду через систему «Електронний суд» з касаційною скаргою на ухвалу та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначив те, що:

1) посилаючись в мотивувальній частині постанови про необхідність залучення судом першої інстанції до участі в справі органу опіки та піклування, апеляційний суд вийшов за межі апеляційної скарги, чим порушив вимоги частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 367, частини першої статті 417, частини п`ятої статті 411 ЦПК України;

2А) апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21, про те, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази суд не взяв до уваги;

2Б) справу в суді апеляційної інстанції розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, у зв`язку з чим представник заявниказаявляв клопотання про наявність підстав для самовідводу колегії суддів, у задоволенні якого протокольною ухвалою від 29 квітня 2025 року колегія суддів апеляційного суду необґрунтовано відмовила.

21 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду заяву про часткову відмову від касаційної скарги, в якій він просить прийняти відмову від касаційної скарги в частині доводів, викладених у розділі 2 (А, Б): порушення норм процесуального права в поєднанні з тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), закривши касаційне провадження у цій частині.

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на запит Верховного Суду направив заяву про підтвердження наміру вчинення процесуальної дії та про обізнаність про наслідки, передбачені частиною п`ятою статті 398 ЦПК України.

Заява про часткову відмову від касаційної скарги підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати касаційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення касаційного провадження. У разі відмови від касаційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги, постановляє ухвалу про закриття касаційного провадження. У разі закриття касаційного провадження у зв`язку з відмовою від касаційної скарги на судові рішення повторне оскарження цих рішень особою, що відмовилася від скарги, не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги.

Матеріали касаційного провадження не містять заяв про приєднання до касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Враховуючи, що заява про часткову відмову від касаційної скарги подана до закінчення касаційного провадження, вказана заява підлягає задоволенню, а касаційне провадження - закриттю в частині вказаних представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у заяві вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги в іншій частині та матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження в справі, з огляду на таке.

15 січня 2025 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу за заявою ОСОБА_5 , заінтересовані особи: ОСОБА_6 , Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради, Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, ІНФОРМАЦІЯ_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на частину другу статті 403 ЦПК України, колегія суддів вважала, що необхідно відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: від 11 грудня 2024 року в справі № 153/247/24, провадження № 61-6573св24, від 18 грудня 2024 року в справі № 352/1658/23, провадження № 61-14285св23.

Спірне процесуальне питання стосується юрисдикційності (належності до сфери судового розгляду) заяв про встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка його потребує за своїм станом здоров`я.

03 лютого 2025 року ухвалою Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справу прийнято до розгляду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, Об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал у порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Справа, яка переглядається, і справа № 214/3475/24 (провадження № 61-15969сво24), знаходиться на розгляді Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, стосуються справ окремого провадження, а саме встановлення фактів, що мають юридичне значення (Глава 6 Розділу IV ЦПК України), алгоритм розгляду яких є подібний, і в яких, по суті, вирішуються подібні процесуальні питання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) виснувала, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Враховуючи практику оцінки подібності правовідносин, зокрема правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв встановлення відповідної подібності, викладених у постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), Верховний Суд висновує про подібність правовідносин у цій справі та справі № 214/3475/24.

Колегія суддів враховує, що в статті 400 ЦПК України визначено межі касаційного оскарження.

Відповідно до частини першої названої статті переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Водночас за вимогами частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У частині другій статті 414 ЦПК України закріплено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 214/3475/24 (провадження № 61-15969сво24).

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про часткову відмову від касаційної скарги задовольнити.

Прийняти відмову представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від касаційної скарги та закрити касаційне провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання, утримання малолітньої дитини в частині доводів, викладених у розділі 2 (А, Б) касаційної скарги: порушення норм процесуального права в поєднанні з тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), закривши касаційне провадження в цій частині.

Зупинити провадження в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання, утримання малолітньої дитини, за іншими вимогами касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 214/3475/24 (провадження № 61-15969сво24).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
Є. В. Петров
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська