УХВАЛА

26 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 333/5894/24

провадження № 61-16053ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства

з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Коллект Центр» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за кредитними договорами від 28травня 2021 № 7267204 і від 16 квітня 2021 року

№ 4004343 у розмірі 45 146,21 грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня

2025 року позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість

за кредитним договором від 28 травня 2021 року № 7267204 у розмірі 5 359,80 грн

та за договором про надання споживчого кредиту від 16 квітня 2021 року

№ 4004343 у розмірі 39 786,41 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн і судовий збір у розмірі 3 028 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня

2025 у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованості за кредитним договором від 28 травня 2021 року № 7267204

у розмірі 5 359,80 грн залишено без змін.

Це ж рішення у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованості зі сплати процентів у сумі 27 329 грн скасовано, у частині визначення загального розміру заборгованості і судового збору змінено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором від 16 квітня 2021 року № 4004343: за тілом кредиту -

12 050 грн; зі сплати процентів - 6 868,50 грн; 3 % річних - 55,46 грн; інфляційні втрати у розмірі 351,96 грн, а всього у розмірі 19 325, 92 грн.

Стягнено з ТОВ «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір

у розмірі 8,96 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

10 грудня 2025 року ОСОБА_1 у підсистемі «Електронний суд» сформовано відзив на апеляційну скаргу з додатками, направлений до Комунарського районного суду м. Запоріжжя, до якого долучено касаційну скаргу.

Суд першої інстанції за допомогою поштового зв`язку направив касаційну скаргу

на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня

2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, подану ОСОБА_1 , до Верховного Суду (зареєстрована 19 грудня 2025 року

за вх. № 38527/0/220-25).

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення

у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 Конституційний Суд України визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один

із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої

та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023).

Встановлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого унормування процесуальних правовідносин щодо відкриття касаційного провадження

у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2025 року становить 3 028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами від 28травня 2021 № 7267204 та

від 16квітня 2021року № 4004343 у розмірі 45 146,21 грн, що не перевищує

двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення

у цій справі не підлягають касаційному оскарженню.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо визначення початку перебігу та меж застосування позовної давності

у спорах щодо мікрокредитів/споживчих кредитів, укладених в електронній формі, коли кредитор в односторонньому порядку передбачає автоматичні «пролонгації/продовження».

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, керується тим, що таке правове питання має бути вагомим питанням правозастосовчої практики, мати винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значимістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Заявник не зазначив, у чому полягає вагомість для держави і суспільства правового питання, яке, на його думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами норм матеріального права щодо визначення початку перебігу та меж застосування позовної давності у спорах щодо мікрокредитів/споживчих кредитів, укладених в електронній формі, коли кредитор в односторонньому порядку передбачає автоматичні «пролонгації/продовження», заявником не наведеноі доказів

на їх підтвердження не надано.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 забезпечить єдність судової практики і є пріоритетним у порівнянні з малозначним характером справи.

Право на касаційне оскарження судових рішень заявник також обґрунтовує позбавленням можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, оскільки встановлені обставини щодо настання строку виконання і невнесення платежів, на його думку, унеможливлюють їх подальше спростування у іншій справі.

Посилання у касаційній скарзі на позбавлення можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями при розгляді іншої справи,

не підтверджують наявність виключень, визначених підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Заявником не зазначено, в яких саме справах, що перебувають на розгляді в судах, він позбавлений можливості спростувати обставини щодо настання строку виконання зобов`язання і невнесення платежів та в чому полягає ця неможливість. Виключно вказівка на таке виключення у касаційній скарзі не може свідчити про наявність підстав для розгляду справи по суті судом касаційної інстанції, оскільки правове значення у разі відповідного обґрунтування права на касаційне оскарження має неможливість спростувати обставини, встановлені саме оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, що припускає звільнення від доказування.

Крім того, у касаційній скарзі заявник зазначив, що справа становить значний суспільний інтерес у зв`язку з поширеністю таких спорів і масовим порушенням кредиторами строків звернення до суду, а вирішення питання про початок перебігу позовної давності у спорах щодо мікрокредитів в електронній формі з встановленням моменту виникнення права на подання позову у подібних правовідносинах має фундаментальне значення для формування єдності судової практики.

Аналіз наведених заявником у скарзі доводів в цій частині не дає підстав

для висновку про те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес, оскільки заявник не зазначив належного обґрунтування, яке б свідчило про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи, а твердження про «масове порушення кредиторами строків звернення до суду» є виключно припущенням заявника.

Так, вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.

Тому посилання заявника на те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес, є безпідставними. Заявником не наведено логічного обґрунтування таких тверджень і вказане ним не є обставиною, яка впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес.

Крім того, аналогічні обставини про те, що вирішення питання про початок перебігу позовної давності у спорах щодо мікрокредитів в електронній формі з встановленням моменту виникнення права на подання позову у подібних правовідносинах має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики заявник зазначав, обґрунтовуючи випадок, передбачений підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, якому судом надано оцінку.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справі

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, стаття 129 якої основними засадами судочинства, серед інших, визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають, передусім, подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції,

а потім перегляду судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre

v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу

до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення

у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником належним чином не обґрунтовано, а судом

не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська