Головуючий у суді першої інстанції Ю.Ю. Мазур
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

08 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державна установа «Інститут медицини праці

ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних

наук України»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», подану представником Ягичем Миколою Миколайовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року, в частині стягнення моральної шкоди, ухвалене у складі судді Ю.Ю. Мазур в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказував на те, що 18.06.2024 його було повідомлено, що наказом т.в.о. директора Дерджавної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук» № 73 від 11.06.2024 його відсторонено від виконання обов`язків тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань з 11.06.2024 на час проведення розслідування та до отримання інформації від правоохоронних органів. Позивач зауважував, що за весь час трудових відносин сумлінно виконує свої посадові обов`язки на посаді заступника головного лікаря з лікувальної роботи клініки професійних захворювань, дотримується трудової та технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Вважає, вищевказаний наказ незаконним та таким, що винесений з допущенням грубих порушень трудового законодавства.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 73 від 11.06.2024 про відсторонення ОСОБА_1 від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань, поновити позивача на посаді тимчасового виконуючого обов`язки головного лікаря клініки професійних захворювань, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн та витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 70000,00 грн, судові витрати по сплаті судового покласти на відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 73 від 11.06.2024 про відсторонення ОСОБА_1 від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань. Стягнуто з Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди, Державною установою «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», через представника Ягича М.М. подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Інститут зазначає, що рішення суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн є незаконним та необґрунтованим.

На думку апелянта позивач не надав доказів, які б підтверджувати факт заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача, зокрема, позивач не надав доказів, які б свідчили про фізичні та моральні страждання, душевні хвилювання, яких він зазнав. Заявлена позивачем сума моральної шкоди не відповідає реальним обставинам справи та не підтверджена належними доказами.

Зауважує, що під звукозапис у судовому засіданні 05.06.2025 представник позивача відмовився від всіх вимог, заявлених у позові ОСОБА_1 , залишивши лише вимогу про скасування наказу про відсторонення.

Позивачем ОСОБА_1 , через представника Цурку Н.О. подано до суду відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що дійсно, позивач під час розгляду спору, скориставшись правом передбаченим ст.ст. 43, 49 ЦПК України уточнив позовні вимоги, та остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук» № 73 від 11.06.2024 року про відсторонення ОСОБА_1 від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн, стягнути витрати на оплату правничої допомоги.

Таким чином, доводи відповідача про відмову ОСОБА_1 від вимоги про стягнення моральної шкоди не відповідають дійсності.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що у зв`язку з незаконним відстороненням ОСОБА_1 змушений був шукати інше місце роботи, влаштовуватися на посаду значно нижчого рангу, ніж займав, надавати безліч пояснень стосовно причин зміни роботи, а також у зв`язку з незаконним відстороненням позивача, який до лютого 2024 року працював на іншій посаді у м. Одеса, фактично став безробітним та особою, яка має певні обмеження для роботи, що для особи передпенсійного віку було значним погіршенням історії трудового стажу.

У судовому засіданні представник Державна установа «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Ягич М.М. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Цурка Н.О., який брав участь у розгляді справи в режимі ВКЗ, проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року в частині оскарження просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції повторно не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону, будь - яких заяв, клопотань від позивача на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 повідомлявся про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та за участю його представника.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника Державної установа «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Ягоч М.М., пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Цурки Н.О., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Убачається, що рішення суду першої інстанції фактично оскаржується в частині стягнення з Інституту на користь позивача моральної шкоди, тому в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається, в іншій частині рішення суду не оскаржується.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана Державною установою «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції в частині оскарження не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Задовольняючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що у ході судового розгляду судом було встановлено факт порушення трудових прав позивача внаслідок порушення Інститутом норм законодавства про працю, позивачу була заподіяна моральна шкода, що виразилась у моральних стражданнях та переживаннях, нервовому напруженні, як через можливу в майбутньому втрату засобів для існування та нормальних життєвих зв`язків, так і через життєві незручності, що вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, та необхідністю відстоювати свою позицію та відновлення порушених прав, в судовому порядку.

Таким чином, суд вважав, що розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн ґрунтується на нормах чинного законодавства та відповідає принципу розумності і справедливості.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується та зазначає наступне.

Судом встановлено, що 11.06.2024 наказом № 73 підписаним т.в.о. директора ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Демченко В. відсторонено ОСОБА_1 від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань з 11.06.2024 на час проведення розслідування та до отримання інформації від правоохоронних органів. Підставою вказано: у зв`язку з інформацією правоохоронних органів щодо кримінального провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2024 (справа № 752/11041/24) відсторонено підозрюваного ОСОБА_1 від посади т.в.о. головного лікаря клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» строком на 60 днів в межах строку досудового розслідування, тобто до 02.12.2024 включно.

Наказом ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 219/К1 звільнено ОСОБА_1 15.11.2024 з посади тимчасово виконуючого обов`язки медичного директора апарату управління Клініки професійних захворювань, за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України.

Як зазначає позивач, на початку червня 2024 у нього було проведено обшук за місцем фактичного проживання на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2024 № 752/11041/24 в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 00100 від 14.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 332 КК України.

Станом на дату звернення з позовною заявою ОСОБА_1 не мав статусу підозрюваного чи обвинуваченого в рамках жодного кримінального провадження, а також були відсутні провадження у справі чи постанови суду, що набрали законної сили, про притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері корупційних чи інших правопорушень.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 73 від 11.06.2024 про відсторонення ОСОБА_1 від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в результаті порушення трудових прав позивача, норм законодавства про працю, ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, що виразилася у моральних стражданнях та переживаннях, нервовому напруженні, як через можливу в майбутньому втрату засобів для існування та нормальних життєвих зв`язків, так і через життєві незручності, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та необхідністю відстоювати свою позицію та відновлення порушених прав в судовому порядку.

Тобто сам по собі факт відсторонення позивача від займаної посади через припущення з боку правоохоронних органів, без дотримання процедури відсторонення та без отримання будь-яких пояснень з боку ОСОБА_1 , уже потягло за собою моральні страждання позивача, а відтак, у суду відсутні сумніви, що позивач зазнав душевних страждань через незаконне відсторонення від роботи.

Таким чином, розглядаючи заявлений позов, місцевим судом повно та всебічно встановлено обставини справи, надано належну оцінку фактам у результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн на користь ОСОБА_1 , яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що 05.06.2025 представник позивача відмовився від вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що як вбачається з протоколу судового засідання Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2025, в судовому засіданні була присутня представник позивача Цурка Н.О., яка просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Сам позивач стверджує, що він не відмовлявся від вимог про стягнення моральної шкоди и судом не вирішувалось питання про прийняття такої відмови та закриття провадження у справі в цій частині вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині оскарження відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації відповідачу понесених ним судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», подану представником Ягичем Миколою Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 рокув частині стягнення з Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн., залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна