П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року м. Київ

Справа №362/521/25

Провадження: № 22-ц/824/17844/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дмитришин Мирослави Петрівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 рокута на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О. Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Глевахівської селищної ради, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є спадкоємцем після смерті свого чоловіка за законом, який через смерть не встиг успадкувати належне йому майно за заповітом ОСОБА_6 . Також, зазначила, що її чоловік своєчасно не прийняв спадщину за заповітом ОСОБА_6 у зв`язку із своїм хворобливим станом, а вона, в свою чергу, не була обізнана про наявність заповіту ОСОБА_6 на ім`я її чоловіка. Відмічає, що знайшла заповіт ОСОБА_6 на її померлого чоловіка після його смерті в його особистих документах та звернулася до нотаріуса вже після встановленого законом шестимісячного строку для подачі заяви на прийняття спадщини. Посилається на те, що вказані вище обставини у своїй сукупності завадили їй у встановлений законом строк звернутися до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав за заповітом після смерті заповідача свого померлого чоловіка, у зв`язку з чим, просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії за заповітом після смерті заповідача, свого померлого чоловіка.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат грошові кошти в сумі 15 333 грн 34 коп.

Не погодившись із такими судовими рішеннями, адвокат Дмитришин М. П. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позову та скасування додаткового рішення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, неправильно обчислив строки, не врахував стан здоров`я спадкоємця та інші поважні причини, підтверджені медичними документами, а також надав невірну оцінку заповіту, помилково вважаючи технічну неточність у персональних даних підставою для ігнорування волі спадкодавця.

Наголосила, що суд першої інстанції не врахував положення статей 1270-1276 ЦК України, а також правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких питання спадкової трансмісії та визначення додаткового строку має вирішуватися з урахуванням поєднання як юридичних, так і фактичних обставин, а не шляхом суто формального підходу.

Окремо зазначила, що додаткове рішення суду щодо розподілу судових витрат також є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не надав оцінки розумності, співмірності та необхідності заявлених відповідачами витрат на правничу допомогу, не дослідив детальний опис виконаних робіт, не встановив, чи дійсно відповідний обсяг послуг був фактично наданий, та не врахував доводів і заперечень скаржниці щодо завищеного характеру таких витрат.

У сукупності, вважає, що зазначені порушення свідчать про те, що суд не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, а ухвалені ним рішення суперечать принципам справедливості, правової визначеності та верховенства права, у зв`язку з чим просить скасувати як основне, так і додаткове рішення, ухваливши нове законне та обґрунтоване.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Валько І. В. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що доводи апеляційної скарги не містять жодного обґрунтування незаконності чи необґрунтованості рішення суду першої інстанції, зводяться до повторення змісту позовної заяви та не містять належних посилань на докази або норми права. На думку представника, суд першої інстанції правильно застосував норми ЦК України щодо строку прийняття спадщини та спадкової трансмісії, повно і всебічно дослідив зібрані докази, надав їм належну оцінку, а також обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивачки. У цій же логіці законним є й додаткове рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачка не довела їх неспівмірності чи відсутності необхідності.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дяків Д. І. в інтересах ОСОБА_5 вважав, що апеляційна скарга представника позивачки є необґрунтованою, безпідставною та не спростовує висновків суду першої інстанції. Він наголосив, що суд правильно встановив відсутність підстав для застосування спадкової трансмісії, оскільки шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті первісного спадкодавця був пропущений, а докази, подані позивачкою для підтвердження поважних причин пропуску строку, не є переконливими. Представник також звернув увагу, що технічні недоліки у заповіті свідчать про неможливість прийняття спадщини за ним, а сама скаржниця пропустила строк і на власне спадкування. Крім того, рішення щодо судових витрат, на його думку, є обґрунтованим, оскільки витрати на правничу допомогу відповідачів були документально підтверджені та відповідали вимогам закону.

Крім того, від адвоката Валька І. В. в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів, в якому просив стягнути з позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Зазначив, що ОСОБА_2 під час розгляду справи в апеляційному суді надано таку правничу допомогу як ознайомлення з апеляційною скаргою у Київському апеляційному суді та іншими матеріалами справи вартістю 4 000 грн та підготовка відзиву на апеляційну скаргу (2 год) вартістю 4 000 грн.

Послуги прийняті клієнткою відповідно до акту-рахунку прийому-передачі послуг № 15 від 31.10.2025 року та сплачені згідно платіжної інструкції № @2PL333728 від 15.11.2025 року.

В судовому засіданні адвокат Дмитришин М. П. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, зазначивши, що суд першої інстанції не врахував строки, визначені постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 164, відповідно якої строк для прийняття спадщини становить 10 місяців. Крім того, вона заперечила проти розміру витрат на правничу допомогу, заявлених представником відповідача, вважаючи їх неспівмірними та завищеними.

Адвокат Валько І. В. в інтересах ОСОБА_2 та адвокат Дяків Д. І. в інтересах ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги та вважали її необгрунтованою.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, за життя ОСОБА_6 склала заповіт від 24 квітня 2019 року, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_7 (т. 2, а. с. 107).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т. 1, а. с. 16).

ОСОБА_7 у передбачений законом шестимісячний строк не подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини та фактично її не прийняв.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 також помер (т. 1, а. с. 19).

Отже, з моменту смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) до дати смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) минуло 7 місяців, 2 тижні та 4 дні.

Із досліджених судом матеріалів спадкової справи №11/2023 щодо майна померлого ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини (т. 2, а. с. 34), на підставі чого, 03 серпня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафран Р. І. їй було видано свідоцтво про право на спадщину щодо майна померлого ОСОБА_7 у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 57).

Водночас, із матеріалів спадкової справи №445/2023 щодо майна померлої ОСОБА_6 встановлено, що позивачка звернулася до нотаріуса лише 27 вересня 2023 року та постановою державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В. В. в той же день їй було відмовлено в оформленні спадщини після ОСОБА_6 за заповітом на ім`я її померлого чоловіка у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також через розбіжності в ідентифікаційних даних спадкоємця, зазначеного у заповіті (т. 2, а. с. 95- 115).

Суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачкою в обґрунтування позову докази, також встановив, що з поданих медичних документів до періоду шестимісячного строку для прийняття спадщини стосуються лише: результати аналізу на онкомаркери Медичного центру Святої Параскеви від 23.05.2022 (т. 1, а. с. 25); електронне направлення АТ «Укрзалізниця» від 28.09.2022 (т. 1, а. с. 26); виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №60018 КП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» з протоколом операції від 30.09.2022, тривалість якої становила 5 хвилин, перебування у стаціонарі - 4 дні (т. 1, а. с. 27-28).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свою позицію тим, що її чоловік не зміг подати заяву про прийняття спадщини через стан здоров`я, а сама вона дізналася про заповіт лише після його смерті, знайшовши відповідний документ серед особистих речей. У зв`язку з цим вона звернулася до нотаріуса вже після спливу встановленого законом строку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неприйняттям ОСОБА_7 спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 у встановлений законом строк, в даному випадку відсутні підстави для застосування спадкової трансмісії. Суд зазначив, що смерть спадкоємця-трансмітента, ОСОБА_7 , настала після спливу шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини (тобто, після 28.10.2022 року), що виключає можливість переходу спадкових прав до його спадкоємців.

При цьому, суд встановив, що надані позивачкою медичні документи, зокрема, результати аналізу на онкологічні маркери від 23.05.2022 року, електронне направлення від 28.09.2022 року, та виписка з медичної карти з протоколом операції від 30.09.2022 року, яка тривала 5 хвилин з перебуванням у стаціонарі протягом чотирьох днів, хоча й свідчать про погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 , однак, не підтверджують наявності об`єктивних, непереборних і тривалих перешкод, які унеможливлювали його звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в межах встановленого законом строку.

Суд дійшов висновку про те, що доводи позивачки не спростовують наявності у її чоловіка можливості вчинити дії, передбачені законом для прийняття спадщини, і, відповідно, не свідчать про поважність причин пропуску строку.

Ураховуючи норми статей 12, 13, 76-84 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, а суд розглядає справу виключно на підставі доказів, наданих сторонами, суд встановив, що позивачка не довела наявності правових підстав для визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_6 на ім`я її чоловіка. У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Способи та порядок такого захисту визначаються положеннями статті 16 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття.

Частина друга статті 1268 ЦК України встановлює, що не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Як зазначалося вище, за життя ОСОБА_6 склала заповіт від 24 квітня 2019 року, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_7 (т. 2, а. с. 107).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т. 1, а. с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , не подавши до цього моменту заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти (трансмітент), право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців-трансміссаров (спадкова трансмісія). Таким чином, спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті, до його спадкоємців, тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.

Визначальним для правильного застосування статті 1276 ЦК України є відповідь на питання: чи повинен трансміссар для прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії після смерті першого спадкодавця в установлений законом строк здійснити своє право на прийняття спадщини шляхом подання заяви про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії чи достатньо прийняти спадщину шляхом подання заяви про прийняття всієї спадщини лише відносно трансмітента?

Об`єктом спадкової трансмісії є суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини, що не було реалізоване спадкоємцем у зв`язку з його смертю.

До трансміссара переходить лише можливість прийняття спадщини або відмовитися від її прийняття, якою особа може скористатися, а не безпосередньо спадкове майно. Перехід же спадкового майна є наслідком реалізації права на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця. Не належить до об`єкта спадкової трансмісії право на прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті трансмітента, адже це є самостійним суб`єктивним правом, відмінним від права на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця. У разі застосування механізму спадкової трансмісії мають місце дві спадщини, що відкрилися: 1) після смерті спадкодавця та 2) після смерті трансмітента.

Трансміссар має право на прийняття спадщини в порядку трансмісії та спадщини, що відкрилася після трансмітента. Це два самостійних суб`єктивних цивільних права, які можуть бути реалізовані незалежно одне від одного. Спадкоємці трансмітента можуть прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії і відмовитися від прийняття спадщини або, навпаки, можуть прийняти спадщину після смерті трансмітента і відмовитися від прийняття спадщини, що відкрилася у зв`язку зі смертю першого спадкодавця. Дії трансміссарів у цих двох самостійних правовідносинах незалежні та мають різні правові наслідки.

За таких обставин, перехід права на прийняття спадщини відповідно до статті 1276 ЦК України не є компонентом спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента. Трансміссар, здійснюючи право на прийняття спадщини, набуває спадкової маси не від трансмітента, який так і не встиг її прийняти, а від першого спадкодавця. Утім до трансміссара переходить право не лише прийняти спадщину, а й відмовитися від її прийняття, адже спадкоємець завжди має варіантність поведінки - він не зобов`язаний набувати тих прав і обов`язків, що мав за життя спадкодавець та які не припинилися внаслідок його смерті.

Застосування механізму спадкової трансмісії як юридичної фікції (закон виходить з того, що оскільки спадкоємець мав право прийняти спадщину, але не встиг цього зробити внаслідок смерті, то він нібито спадщину прийняв) можливе за наявності послідовної сукупності таких умов-фактів (юридичний склад): 1) смерть спадкодавця; 2) закликання до спадкування спадкоємця-трансмітента; 3) смерть спадкоємця-трансмітента після смерті спадкодавця, але до спливу строку на прийняття спадщини (смерть трансмітента має настати протягом шести місяців з дня, наступного після смерті спадкодавця); 4) право на прийняття спадщини або відмова від її прийняття після смерті спадкодавця не було здійснене трансмітентом; 5) трансмітент має спадкоємця (трансміссара), який закликається до спадкування після смерті трансмітента; 6) трансміссар в установлений законом строк здійснив своє право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця.

Спадкова трансмісія є особливим порядком здійснення права на спадкування.

У разі переходу права на прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії застосовуються як загальні правила, що регламентують способи (необхідність вчинення трансміссарам дій, що свідчать при прийняття спадщини за статтею 1269 ЦК України, недопущення прийняття спадщини з умовою чи застереженням відповідно до частини другої статті 1268 ЦК України), строки прийняття та відмови від спадщини, так і спеціальні норми переходу права на прийняття спадщини до трансміссара. Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців (стаття 1276 ЦК України). Такий же порядок передбачений пунктами 3.25, 3.26 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 з відповідними змінами.

На підставі викладеного можна зробити висновок, що оскільки право трансмісара на прийняття спадщини в порядку трансмісії та право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента є самостійними суб`єктивними цивільними правами, то спадкоємець має вчинити самостійні юридичні дії, які засвідчували б його волевиявлення, спрямоване на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця (в порядку спадкової трансмісії), так і після смерті трансмітента (спадкоємця за заповітом або за законом, який помер після відкриття спадщини після смерті першого спадкодавця і не встиг її прийняти), зокрема подати дві окремі заяви про прийняття кожної із спадщин або в одній заяві зазначити про прийняття обох спадщин.

Суд першої інстанції встановив, що в даному випадку відсутні дві обов`язкові передумови для застосування механізму спадкової трансмісії, передбаченого статтею 1276 ЦК України.

По-перше, спадкоємець за заповітом, ОСОБА_7 , не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 у визначений законом шестимісячний строк (до 28 жовтня 2022), що є необхідною умовою для виникнення у нього суб`єктивного права, яке могло б перейти до його спадкоємців у порядку трансмісії. Неподання заяви про прийняття спадщини у межах встановленого строку свідчить про втрату можливості реалізації цього права самим спадкоємцем, а отже і про неможливість його переходу до інших осіб.

По-друге, позивачка, ОСОБА_1 , як спадкоємиця померлого ОСОБА_7 , не здійснила у передбачений законом тримісячний строк необхідних дій для реалізації права на прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії після першого спадкодавця. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що право трансміссара також повинно бути реалізоване шляхом вчинення чітких та визначених законом юридичних дій, зокрема подання відповідної заяви, чого позивачка не зробила.

З огляду на вищевикладені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги наведені позивачкою у позовній заяві доводи щодо поважних причин неприйняття спадщини її чоловіком, ОСОБА_7 , після смерті ОСОБА_6 , оскільки сам спадкоємець позивачки не реалізував свого права на спадкування у строк, прямо встановлений законом, а пропуск цього строку не був належним чином обґрунтований чи підтверджений доказами, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних та істотних перешкод.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних юридичних умов для застосування спадкової трансмісії, що унеможливлює виникнення у позивачки права на прийняття спадщини після ОСОБА_6 у зазначений спосіб.

Обґрунтовуючи поважність пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини ОСОБА_7 , позивачка посилалася на його тривалу хворобу.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України, строк для прийняття спадщини становить шість місяців і починається з часу її відкриття.

Відповідно до статті 1272 ЦК України, спадкоємець, який не подав заяву про прийняття спадщини у строк, встановлений статтею 1270 цього Кодексу, вважається таким, що її не прийняв. Водночас суд може визначити спадкоємцеві, який пропустив строк з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання заяви.

З наданих позивачкою медичних документів, які вона подала в обґрунтування своїх вимог, до шестимісячного періоду, відведеного для прийняття спадщини ОСОБА_7 , відносяться лише результати аналізу Медичного центру Святої Параскеви (м. Львів) на онкологічні маркери від 23.05.2022 року (т. 1, а.с. 25), електронне направлення АТ «Укрзалізниця» від 28.09.2022 року (т. 1, а.с. 26) та виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 60018 від 03.10.2022 року КП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова», що містить протокол операції від 30.09.2022 року тривалістю 5 хвилин із перебуванням у стаціонарі протягом 4 днів (т. 1, а.с. 27-28).

Колегія суддів відмічає, що зазначені документи дійсно свідчать про погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 , проте, вонине дають достатніх підстав для безумовного висновку, що в інші дні періоду з 28 квітня по 28 жовтня 2022 року він був позбавлений реальної можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ці обставини не створювали для нього об`єктивних, непереборних перешкод для здійснення такого звернення.

Суд першої інстанціїтакожправильно врахував, що наведені у позові доводи не впливали на можливість ОСОБА_7 вчасно реалізувати своє право на прийняття спадщини, а тому не можуть визнаватися поважними причинами пропуску строку.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.11.2020 у справі № 315/714/19, гостре захворювання може визнаватися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини лише у разі незначного пропуску цього строку. Верховний Суд наголосив, що для визнання причин поважними необхідно довести, що обставини були об`єктивними, непереборними та істотно унеможливлювали вчинення спадкоємцем дій щодо прийняття спадщини саме у межах визначеного законом строку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що з витребуваних матеріалів спадкової справи №445/2023 щодо майна померлої ОСОБА_6 встановлено: за заповітом від 24 квітня 2019 року все своє майно спадкодавиця заповіла особі, зазначеній як ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Водночас, із поданих позивачкою документів убачається, що її чоловік, ОСОБА_7 , народився ІНФОРМАЦІЯ_6 та помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Викладені обставини свідчать про наявні розбіжності у по-батькові та даті народження особи, зазначеної у заповіті, що обґрунтовано були розцінені судом першої інстанції як такі, що унеможливлюють достовірне встановлення факту, що заповіт був складений саме на чоловіка позивачки. З такими висновками погоджується й колегія суддів, оскільки суд не має права припускати волевиявлення спадкодавця чи встановлювати особу спадкоємця на підставі здогадок або припущень. Висновки щодо ідентифікації спадкоємця мають ґрунтуватися виключно на чітких, достовірних і однозначних доказах, яких в матеріалах справи немає.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги та відхиляє доводи позивачки щодо можливості застосування норм постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» для регулювання строку на прийняття спадщини, оскільки питання встановлення, перебігу та наслідків пропуску такого строку врегульовані виключно Цивільним кодексом України - актом цивільного законодавства найвищої юридичної сили, прийнятим Верховною Радою України.

Законодавець у статті 1270 ЦК України, як і в інших нормах Кодексу, не передбачив можливості зупинення перебігу строку на прийняття спадщини, а також не надав Кабінету Міністрів України повноважень визначати інші правила щодо початку, тривалості або наслідків спливу цього строку. Отже, пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить приписам статей 1270 та 1272 ЦК України, а тому не може застосовуватися судами під час вирішення спорів про прийняття спадщини.

Такий підхід узгоджується зі сталою правозастосовчою практикою Верховного Суду. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 676/47/21, від 21.06.2023 у справі № 175/1404/19, від 16.08.2023 у справі № 520/15620/17. Послідовність цієї практики підтверджена і постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23.

Більш того, суд першої інстанції правильно врахував зазначені правові позиції Верховного Суду та роз`яснив позивачці, що постанова Кабінету Міністрів України № 164 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вони регулюються виключно нормами ЦК України.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіряючи висновки суду та доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2025 року колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи заяву адвоката Валька І. В. в інтересах ОСОБА_2 про розподіл судових витрат та ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою документально підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 15 931 грн 54 коп, що підтверджується матеріалами справи, а тому відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України ці витрати підлягають покладенню на позивачку у зв`язку з відмовою в позові.

Крім того, суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивачки про зменшення розміру зазначених витрат, оскільки у його прохальній частині не визначено конкретної суми, на яку заявник просить зменшити витрати, та відсутні процесуальні підстави для їх коригування.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Відтак, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи убачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвокатом Вальком І. В. було подано орієнтовний розрахунок судових витрат із зазначенням, що відповідні докази фактичного їх понесення будуть подані протягом п`яти днів з моменту ухвалення судового рішення. Зазначені докази були подані у визначений процесуальний строк.

На підтвердження витрат відповідача на правову допомогу суду надано: договір про надання правничої допомоги № 444/23 від 25 липня 2023 року; копію ордеру від 17 травня 2025 року; копію додаткової угоди № 1 від 10 жовтня 2024 року; акт-рахунок № 12 від 30 травня 2025 року; акт-рахунок № 13 від 09 вересня 2025 року; платіжну інструкцію від 06 червня 2025 року, що свідчать про фактичне отримання відповідачкою ОСОБА_2 правничої допомоги адвоката Валька І.В. на загальну суму 15 931 грн 54 коп.

Усі зазначені документи містяться в матеріалах справи та підтверджують як обсяг наданих правничих послуг, так і факт їх оплати відповідачкою, що відповідає вимогам статей 133, 137 та 141 ЦПК України щодо доказування судових витрат.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Подібні висновки також викладені в ряді постанов Верховного Суду за минулий рік, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.

Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).

Тобто, при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).

Тобто, при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

З матеріалів справи убачається, що 18.09.2025 року представником позивачки до суду подано заперечення на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу. У зазначених запереченнях позивачка вказувала, що справа не є справою значної складності, а тому заявлена сума витрат є необґрунтованою та неспівмірною зі складністю виконаної роботи (т. 2, а.с. 220-226). Однак, суд першої інстанції не надав цим доводам належної оцінки.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Колегія суддів частково погоджується з доводами позивачки щодо завищеності заявленого розміру витрат. З урахуванням предмета позову та характеру спірних правовідносин слід зазначити, що дана справа не належить до категорії складних. Письмові докази за ініціативою представника відповідачки не витребовувались, експертизи не призначались, свідки не допитувались. Відзив на позовну заяву, з огляду на його зміст, здебільшого містить виклад норм цивільного законодавства з окремими тезами представника відповідача. Отже, витрачений адвокатом час на підготовку зазначеного процесуального документа та заявлена вартість послуг є завищеними й не відповідають реальній складності справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що визначений судом першої інстанції та відповідачем розмір витрат, 15 333,34 грн, є надмірним.

Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати присуджуються, і не повинно перетворюватися на додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічний підхід викладено у постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17 та від 19.11.2024 у справі № 910/14543/23.

Оцінюючи обсяг наданих адвокатом послуг, їх реальну необхідність та співмірність із предметом спору, а також беручи до уваги заперечення позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений розмір витрат у сумі 15 333,34 грн не відповідає критеріям розумності, необхідності та пропорційності. Стягнення цієї суми в повному обсязі створило б для позивачки ОСОБА_1 надмірний фінансовий тягар, що суперечить принципам справедливого та збалансованого розподілу судових витрат.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений представником відповідачки ОСОБА_2 , до 5 000 грн, що є обґрунтованим, співмірним і відповідає фактичній складності виконаної роботи, а відтак додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2025 року слід змінити, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 15 333 грн 34 коп. до 5 000 грн.

При цьому з матеріалів справи убачається, що в ході апеляційного перегляду справи адвокатом Вальком І. В. в інтересах ОСОБА_2 було подано клопотання про долучення доказів та стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу в сумі 8 000 грн. У заяві адвокат зазначив, що зазначена сума охоплює такі послуги: ознайомлення з апеляційною скаргою та матеріалами справи у приміщенні Київського апеляційного суду 4 000 грн та підготовка відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 2 години у розмірі 4 000 грн.

На підтвердження понесення зазначених витрат відповідачкою надано: акт-рахунок приймання-передачі послуг № 15 від 31.10.2025 року з протоколом електронного підписання (копія); платіжну інструкцію № @2PL333728 від 15.11.2025 року (копія); додаткову угоду № 2 від 01.10.2025 року до договору про надання правничої допомоги від 25.07.2023 № 444/23, також підписану в електронній формі.

В судовому засіданні адвокат Дмитришин М. П. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти зазначених витрат, вказуючи на їх неспівмірність із фактичним обсягом наданих послуг.

Колегія суддів бере до уваги подані заперечення та зазначає, що у даній справі в суді апеляційної інстанції відбулося лише одне судове засідання, а підготовлений адвокатом відзив на апеляційну скаргу за своєю суттю є аналогічним відзиву на позовну заяву, який значною мірою складається з цитувань правових норм та правових позицій Верховного Суду, що зумовлює його обсяг, але не складність.

З огляду на характер виконаної роботи, ступінь складності справи та принцип співмірності судових витрат, колегія суддів вважає заявлену суму в розмірі 8 000 грн надмірною та доходить висновку про доцільність її зменшення до 4 000 грн, що відповідає критеріям розумності, необхідності та пропорційності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дмитришин Мирослави Петрівни в інтересах ОСОБА_1 довольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2025 року змінити, зменшити розмір витрат на правничу допомогу який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 15 333 грн 34 коп. до 5 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура