ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 747/784/17

провадження № 61-18254св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10 червня 2020 року, ухвалене у складі

судді Косенко Ю. Л., та постанову Чернігівського апеляційного суду від 2 листопада 2020 року, ухвалену колегією у складі суддів: Онищенко О. І., Бечко Є. М.,

Скрипки А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю (далі - СТОВ) «Батьківщина» про визнання недійсним та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування позову вказував, що на підставі рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 28 серпня 2017 року у справі № 747/477/17 за позивачем визнано право власності в порядку спадкування після ОСОБА_2 , зокрема, на земельну ділянку площею 4,498 га з кадастровим номером :04:001:0446, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Березівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області.

Позивач дізнався, що попередні роки землю обробляло СТОВ «Батьківщина», тому 20 жовтня 2017 року він звернувся до зазначеного товариства з вимогою надати договір оренди з попереднім власником та інформацію про виплати орендних платежів за останні 2 роки користування земельною ділянкою. У відповідь на зазначене звернення відповідач вказав на необхідність надання позивачем рішення суду та паспорту для перерахування орендної плати.

В подальшому позивач дізнався про існування договору оренди спірної земельної ділянки з СТОВ «Батьківщина» строком на 7 років, зареєстрований 19 жовтня

2017 року. ОСОБА_1 направив на адресу відповідача повідомлення про розірвання спірного договору оренди землі за взаємною згодою сторін і бажання повернути свою земельну ділянку після збирання урожаю, на що відповіді не отримав.

Позивач зазначав, що договір оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року він не підписував.

За таких обставин просив визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0446 площею 4,498 га, розташованої на території Березівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, сторонами якого зазначено ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина».

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10 червня

2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано ненаданням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин непідписання позивачем оспорюваного договору оренди земельної ділянки і, як наслідок, відсутності його волевиявлення на укладення зазначеного договору.

Додатковим рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області

від 7 серпня 2020 року в рахунок розподілу судових витрат у даній справі стягнуто з позивача на користь відповідача 6 000 грн за надання професійної правничої допомоги.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дослідив докази щодо обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), тому дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Батьківщина» 6 000 грн у відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 2 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції залишено без задоволення, а рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10 червня

2020 року - без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення місцевого суду задоволено частково; додаткове рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 7 серпня 2020 року змінено та зменшено

розмір стягнених з позивача витрат на професійну правничу допомогу з 6 000 грн

до 500 грн.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про недоведення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених

СТОВ «Батьківщина» у суді першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), не узгоджується зі стягненою судом першої інстанції сумою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10 червня

2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 2 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17 липня 2018 року

у справі № 915/1145/17, про те, що залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, суд може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - залишити позовну заяву без розгляду.

Також заявник зазначає про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 червня 2020 року

у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), в якому зазначено, що

у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Такі ж висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Заявник зазначає про обрання ним ефективного способу захисту права, який узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18),

від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18),

та висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року

у справі № 153/1327/18 (провадження № 61-18896св19).

Неврахованим судами першої та апеляційної інстанції, на думку заявника, є висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15цс19), згідно з яким, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Такі ж висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та

у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2021 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 153/1327/18 (провадження № 61-18896св19), від 23 жовтня 2019 року

у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18), від 17 липня 2018 року

у справі № 915/1145/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Талалаївського районного суду від 28 серпня 2017 року у справі № 747/477/17 за ОСОБА_1 визнано в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 4,50 га з кадастровим номером :04:001:0446, розташовану на території Березівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

11 жовтня 2017 року державний реєстратор Талалаївської районної державної адміністрації Чернігівської області вніс запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 20 жовтня 2017 року, адресованої

директору СТОВ «Батьківщина» ОСОБА_3 , суди встановили, що позивач просив надати йому як спадкоємцю ОСОБА_2 копію чинного договору оренди, зареєстрованого у Талалаївському райвідділі Державного підприємства «Центр ДЗК» щодо земельної частки (паю), який орендує СТОВ «Батьківщина», та виплатити орендну плату за 2 роки згідно з умовами договору.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суди встановили, що 19 жовтня 2017 року до вказаного реєстру внесено запис про реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 4,498 га з кадастровим номером :04:001:0446, розташованої на території Березівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, на підставі договору оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року, укладеного ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина», строком на 7 років.

Зі змісту договору оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року та додатків до нього, а саме акта приймання-передачі земельної ділянки та акта визначення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості), суди встановили, що:

- договір укладено ОСОБА_1 (орендодавець) та СТОВ «Батьківщина» (орендар);

- об`єктом оренди є земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0446 площею 4,5 га, нормативно грошова оцінка якої становить 138 920, 48 грн;

- договір укладено строком на 7 років;

- орендна плата вноситься орендарем у розмірі 10 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки за рік, що складає 13 892,05 грн та сплачується орендарем на користь орендодавця шляхом видачі готівкових коштів через касу орендаря (пункт 9, 12 договору).

З копії видаткового касового ордеру від 26 жовтня 2017 року суди встановили, що ОСОБА_1 виплачено орендну плату за 2017 рік у розмірі 11 183,10 грн.

Заявою від 25 жовтня 2017 року, адресованою директору СТОВ «Батьківщина», ОСОБА_1 просив розірвати договір оренди землі від 19 жовтня 2017 року

за взаємною згодою та повернути йому земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0446 після збирання урожаю з тих підстав, що договір оренди він не підписував, з його умовами не ознайомлювався.

У висновку Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23 квітня 2018 року № 362 експерт зазначив про неможливість вирішення питання щодо виконання ОСОБА_1 підпису в договорі оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року, оскільки при порівнянні досліджуваних підписів неможливо прослідкувати сукупність збігів чи розбіжностей загальних та окремих ознак, необхідних для якого-небудь конкретного висновку. Такий же висновок надано і щодо підпису в акті прийому-передачі земельної ділянки від 19 жовтня

2017 року.

У висновку експерта від 21 січня 2019 року № 8-4/1940, складеного за результатами судової експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, зазначено про неможливість вирішення питання щодо виконання ОСОБА_1 підпису в договорі оренди земельної ділянки

від 19 жовтня 2017 року у зв`язку з обмеженим графічним матеріалом підпису та простотою його виконання. Такий же висновок надано і щодо підпису в акті прийому-передачі земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року.

Комісійна судова почеркознавча експертиза на виконання ухвали суду від 2 липня 2019 року не проведена, а матеріали справи повернуті Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз до суду без виконання у зв`язку з несплатою позивачем послуг експертів.

У висновку спеціаліста ТОВ «Українська експертна компанія» від 22 березня

2019 року № 55 зазначено, що зображення підписів від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» на фотокопії вказаного договору оренди земельної ділянки, фотокопії акта приймання-передачі земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року виконані, ймовірно, не ОСОБА_1 . Вирішити питання в категоричній формі можливо за наявності в розпорядженні спеціаліста оригіналів досліджуваних документів та порівняльних зразків.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частині третій статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу (далі - ЗК) України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року

у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вказала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року

у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17

(провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку з цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач стверджував, що договір оренди земельної ділянки від 17 жовтня 2018 року він не підписував та другий оригінал примірника договору не отримував.

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У справі, яка переглядається, за клопотаннями позивача та його представника у справі призначалися судова почеркознавча експертиза (ухвала суду від 12 лютого 2018 року), повторна судова почеркознавча експертиза (ухвали суду від 11 травня 2018 року та від 10 вересня 2018 року), комісійна судова почеркознавча експертиза (ухвала суду від 2 липня 2019 року).

У висновку Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23 квітня 2018 року № 362 експерт зазначив про неможливість вирішення питання щодо виконання ОСОБА_1 підпису в договорі оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року, оскільки при порівнянні досліджуваних підписів неможливо прослідкувати сукупність збігів чи розбіжностей загальних та окремих ознак, необхідних для якого-небудь конкретного висновку. Такий же висновок надано і щодо підпису в акті прийому-передачі земельної ділянки від 19 жовтня

2017 року.

У висновку експерта від 21 січня 2019 року № 8-4/1940, складеному за результатами судової експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, зазначено про неможливість вирішення питання щодо виконання ОСОБА_1 підпису в договорі оренди земельної ділянки

від 19 жовтня 2017 року у зв`язку з обмеженим графічним матеріалом підпису та простотою його виконання. Такий же висновок надано і щодо підпису в акті прийому-передачі земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року.

Комісійна судова почеркознавча експертиза на виконання ухвали суду від 2 липня 2019 року не проведена, а матеріали справи повернуті Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз до суду без виконання у зв`язку з несплатою позивачем послуг експертів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року

у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) викладено висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку поданим доказам та дійшов цілком обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що підпис у договорі оренди земельної ділянки від 17 жовтня 2017 року виконаний іншою особою.

Такий висновок судів узгоджується з висновком Верховного Суду,

викладеним у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 134/2306/23 (провадження № 61-2378св25).

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про неврахування судами висновків

від 17 липня 2018 року у справі № 915/1145/17 щодо наслідків ухилення особи від подання доказів, оскільки на виконання вимог ухвали суду від 14 грудня 2017 року СТОВ «Батьківщина» надало оригінал договору оренди земельної ділянки

від 17 жовтня 2017 року і цей договір досліджувався експертами в ході проведення зазначених експертиз.

Враховуючи недоведення позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог (непідписання ним договору оренди земельної ділянки), безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року

у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 5 червня 2018 року

у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року

у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року

у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 25 червня 2019 року

у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15цс19), від 4 грудня 2019 року

у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 16 січня 2019 року

у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 153/1327/18 (провадження № 61-18896св19),

від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18), які переважно стосуються питання обрання способу захисту права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а переважно зводяться до переоцінки доказів і встановлених

на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині перегляду рішення суду першої інстанції - без змін.

Касаційна скарга не містить доводів щодо необґрунтованості постанови апеляційного суду в частині перегляду додаткового рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області, тому в цій частині постанова апеляційного суду не переглядається.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10 червня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 2 листопада 2020 року в частині перегляду вказаного рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська