ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2691/24
Провадження №2/477/567/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Вітовський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання - Клюсевич-Шараповою Н.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 (не з`явився),

відповідача - ОСОБА_2 (не з`явився),

розглянувши цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2024 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2016 року в розмірі 53047 грн. 50 коп., судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9200 грн.

Вказував, що 20 липня 2016 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №630446933, за якою йому був наданий кредит для особистих потреб в сумі 200000 грн. з процентною ставкою 40% річних.

23 лютого 2021 року між акціонерним товариством товариством «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, у відповідності до умов якого акціонерне товариство «Альфа-Банк» відступило товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» право вимоги за кредитним договором від 20 липня 2016 року.

Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав свого зобов`язання та не своєчасно сплачував кредитні платежі, через що станом на 23 лютого 2021 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 53047 грн. 50 коп.

Тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову, оскільки доказами у справі не доведено його заборгованість за вказаним кредитом, так як кошти він повертав ще в 2016-2018 роках. Також вказав, що строк позовної давності по його кредиту сплинув.

29 жовтня 2024 року представник позивача надав додаткові пояснення у справі, в яких, у зв`язку з виявленням допущеної помилки у позовній заяві, щодо набуття ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» прав вимоги за кредитним договором, зазначив наступне.

22 лютого 2021 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ» було укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги за кредитним договором від 20 липня 2016 року набуло товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ».

В подальшому, 23 лютого 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором від 20 липня 2016 року, укладеним між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , набуло товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС».

На підтвердження наведеного долучив до матеріалів справи документи, які підтверджують набуття товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» права вимоги за вказаним кредитом.

Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дійшов наступного висновку.

20 липня 2016 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № №630446933, за яким йому був наданий кредит в сумі 200000 грн., з фіксованою процентною ставкою в розмірі 40% річних, з обов`язковим мінімальним платежем у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

22 лютого 2021 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ» укладено договір факторингу №1, у відповідності до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №630446933 від 20 липня 2016 року, перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ».

В подальшому, 23 лютого 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу №01-23-02/21, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №630446933 від 20 липня 2016 року, укладеним між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ч.2 цієї статті визначено, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (Стаття 78 ЦПК України - допустимість доказів).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачені критерії оцінки доказів, зокрема суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №630446933 від 20 липня 2016 року за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на 23 лютого 2021 року становить 53047 грн. 50 коп.

Крім того суду надано позивачем рух коштів по рахунку з 20 липня 2016 року по 23 лютого 2021 рік ОСОБА_2 .

В той же час, суд не може прийняти ці документи як належні та допустимі докази існування за ним заборгованості у зазначені сумі, оскільки ні з розрахунку, ні даних про рух коштів не вбачається, хто їх сформував, в них відсутній підпис уповноваженої посадової особи.

Таким чином позивачем не було доведено існування та розмір заборгованості відповідача перед ним, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вітовський районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Суддя Р.В. Козаченко