КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 359/881/23

номер провадження: 22-ц/824/12962/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» - адвоката Панченка Юрія Володимировича та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2025 року у складі судді Семенюти О.Ю., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні газорозподільною станцією,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор газотранспортної системи України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні газорозподільною станцією.

Позовна заява мотивована тим, що на балансі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» перебуває газорозподільна станція «Осокорки-1» (далі - ГРС «Осокорки-1») з газопроводом-відводом умовним діаметром 150 міліметрів, для якого встановлена охоронна зона шириною по 150 метрів з кожної сторони. В межах охоронної зони газопроводу на земельній ділянці площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району розташовуються огорожа та будівля, які побудовані ОСОБА_1 . Ця обставина перешкоджає позивачу забезпечувати безпечну експлуатацію ГРС «Осокорки-1».

З урахуванням наведеного, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» просило зобов`язати ОСОБА_1 усунути загрозу ГРС «Осокорки-1» шляхом невідкладного демонтажу господарського будинку та огорожі на земельній ділянці площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203 з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташованій на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, що побудовані в охоронній зоні газорозподільної станції «Осокорки-1».

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2023 року задоволено клопотання представника ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» Мяскова О.Є. про заміну первісного відповідача належним відповідачем та замінено первісного відповідача ОСОБА_1 належним відповідачем ОСОБА_2 (а.с.173-174, т.2).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2024 року задоволено клопотання представника позивача Мяскова Є.О. та залучено ОСОБА_1 в якості співвідповідача до участі у розгляді даної цивільної справи (а.с.47-48, т.3).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2025 року позов ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати господарський будинок та огорожу, розташовані по АДРЕСА_1 на території Золочівської об`єднаної територіальної громади Бориспільського району.

У задоволенні позову в частині вимоги до ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» витрати на оплату судового збору в розмірі 2 684 грн 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , представник ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» - адвокат Панченко Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» повністю та зобов`язати ОСОБА_2 й ОСОБА_1 усунути загрозу газорозподільчій станції «Осокорки-1» шляхом невідкладного демонтажу будівлі та огорожі на земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:1203, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обстави справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, щосуд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він не здійснював будівництва господарського будинку та огорожі і не є їх власником. Стверджує, що суд не врахував, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:1203, яка перебуває в межах охоронної зони магістрального газопроводу, а тому зобов`язаний забезпечувати дотримання встановлених законом обмежень.

Вказує, що відповідно до ч.3 ст.9, ч.1 ст.20 та ч.1 ст.22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» саме на власника земельної ділянки покладено обов`язок вживати заходів щодо охорони земель та дотримання встановлених обмежень.

Зазначає, що судом було неповно з`ясовано обставини щодо наявності зобов`язання у власника земельної ділянки - ОСОБА_2 спільно з користувачем ОСОБА_1 усунути порушення охоронної зони.

Наголошує, що згідно з правовими висновками, викладеними у п.5.41 постанови Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі №911/1270/22, власник земельної ділянки може вимагати усунення порушень у використанні землі, що має встановлені обмеження.

Вказує, що ТОВ «Оператор ГТС України» є балансоутримувачем ГРС «Осокорки-1» з газопроводом-відводом, що підтверджується актом приймання-передачі від 01 січня 2020 року, свідоцтвом про право власності від 05 лютого 2010 року та іншими доказами, долученими до справи.

Звертає увагу, що господарський будинок та огорожа на вказаній ділянці були збудовані ОСОБА_1 , який отримав дозвіл на виконання будівельних робіт і зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації, проте сама земельна ділянка ним була відчужена на користь ОСОБА_2 у 2023 році. Обставини володіння земельною ділянкою підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав, договором купівлі-продажу від 28 вересня 2023 року, а також технічним паспортом об`єкта нерухомості.

Наголошує, що земельна ділянка, на якій розташовано будівлю, є частиною охоронної зони об`єкта магістрального трубопроводу, а будь-які роботи у межах цієї зони повинні здійснюватися лише за погодженням з оператором ГТС, чого у даному випадку не було дотримано.

Правовий режим охоронних зон згідно із Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законами України «Про трубопровідний транспорт», «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», є імперативним і передбачає дотримання обмежень щодо господарської діяльності. Відповідно до пункту 12 «Правил охорони магістральних трубопроводів», будь-які будівельні чи земельні роботи в межах охоронної зони здійснюються лише за письмовим погодженням з підприємством трубопровідного транспорту, а такі погодження у справі відсутні.

Водночас порушення режиму використання охоронної зони створює реальну загрозу для об`єктів газотранспортної інфраструктури, а також для життя і здоров`я фізичних осіб у разі виникнення надзвичайної ситуації.

Зазначає, що у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі №509/3712/16-ц викладено правову позицію, згідно з якою підприємства магістральних трубопроводів звільнені від обов`язку доводити можливість настання негативних наслідків у таких справах.

Тому вважає, що без залучення обох відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 до виконання рішення суду усунути порушення в охоронній зоні буде неможливо, адже споруди належать одному відповідачу, а земля - іншому відповідачу.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 , в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що земельна ділянка, на якій здійснено забудову, розташована в зоні, де встановлені обмеження, але відсутня пряма заборона на будівництво. Такі обмеження визначені ч.2 ст. 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», у якій йдеться про загальні обмеження, які не забороняють зведення будівель чи споруд, на відміну від ч.3 та ч.4. ст.22, які встановлюють спеціальні випадки заборони для інших зон безпеки.

Вказує, що ще до спорудження ГРС «Осокорки-1» на території існували господарські будівлі, фермерські споруди та стоянки техніки, що підтверджується листом Управління магістральних трубопроводів «Київтрансгаз» від 29 грудня 2012 року № 7791/13?08 та іншими документами, де прямо зазначено, що обмеження не стосуються вже існуючих споруд. Зазначені дані також узгоджуються зі Схемою розташування садівницьких ділянок Гнідинської сільської ради» від 23 лютого 2012 року, погодженою начальником відділу з експлуатації магістральних газопроводів та газорозподільних станцій УМГ «Київтрансгаз», на якій земельна ділянка №33 віднесена до територій індивідуального садівництва щодо яких будівництво не заборонене.

Звертає увагу, що у 2012 році відбулася офіційна зміна цільового призначення частини земель фермерського господарства, які були переведені із земель сільськогосподарського призначення у категорію земель для індивідуального садівництва. Відповідні зміни були внесені до проєкту землеустрою Гнідинської сільської ради. Це надало первісному власнику, а згодом і набувачам ділянки, право на зведення необхідних будівель згідно зі ст.35 ЗК України, яка прямо дозволяє будівництво господарських споруд на садівничих ділянках.

Вважає, що при спорудженні ГРС «Осокорки?1» у 2009-2010 роках забудовник дотримувався охоронних відстаней, враховуючи наявність уже існуючих будівель на прилеглих територіях. Про це свідчать технічні документи та листування, долучені самим позивачем. Крім того, у листі Державної архітектурно?будівельної інспекції Київської області від 31 травня 2016 року зазначено, що земельна ділянка № НОМЕР_1 підпадає під дію обмежень, визначених ч.2 ст. 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», тобто будівництво на ній допускається.

Наголошує, що ст.ст. 12, 14 цього Закону передбачено можливість поділу охоронної зони на внутрішні зони безпеки з різним режимом використання. Це означає, що в межах загальної охоронної зони існують ділянки з різним рівнем обмежень, і в тій частині, де знаходиться ділянка № НОМЕР_1 , спорудження будівель не забороняється. Позивач не надав доказів того, що саме ця ділянка належить до зони, де будівництво прямо заборонене.

Вказує, що експертний висновок Українського незалежного інституту судових експертиз від 17 грудня 2024 року № 379/10?2024 підтверджує, що жодних обмежень або обтяжень щодо використання ділянки з кадастровим номером :04:002:1203 не було встановлено ні у 2000-2002 роках, ні пізніше. Також експертиза встановила, що в період 2000-2002 років на місці майбутньої ГРС не було об`єктів газової інфраструктури, а отже, забудова ділянки не могла порушувати охоронний режим.

Також зазначає, позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення з позовом до суду, оскільки він був обізнаний про наявність забудови ще у 2016 році, про що свідчать його офіційні листи до Бориспільської РДА, Держгеокадастру та Державної архітектурно?будівельної інспекції, датовані 2016, 2017 та 2018 роками. Тому вважає, що строк позовної давності сплив ще 02 червня 2019 року, а відтак подання позову у 2023 році без доведення об`єктивних причин неможливості своєчасного звернення є підставою для відмови у задоволенні позову. Пояснення позивача про те, що він нібито дізнався про порушення лише у 2022 році не підтверджене доказами. Вважає, що обставини забудови були відомі позивачу багато років. Отже строк позовної давності пропущено без поважних причин, а доводи про пізніше виявлення порушення не відповідають дійсним обставинам справи.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Матківський О.Б. подав відзив на апеляційну скаргу представника ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», в якому вказує, що до ОСОБА_2 позов не пред`являвся, а його залучення у справу ухвалою суду першої інстанції від 26 грудня 2023 року відбулося без будь-яких позовних вимог. Суд першої інстанції правильно встановив, що господарська будівля та огорожа, розташовані на земельній ділянці ОСОБА_1 , не створюють загрози безпечній експлуатації ГРС «Осокорки-1» і знаходяться на відстані 39,9 м від її меж. Земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:1203 не перебуває в охоронній зоні, що підтверджено висновком земельно-технічної експертизи Українського незалежного інституту судових експертиз № 9379/10-2024 від 17 грудня 2024 року. Позивач не довів факту порушення чи наявності небезпеки, а суд дійшов законного висновку про відмову в задоволенні вимог до ОСОБА_2 . Крім того вказує що, позивач пропустив строк позовної давності, який слід обчислювати з 02 червня 2016 року, коли Державна архітектурно ? будівельна інспекції у Київській області повідомила про встановлення огорожі, тобто строк сплив 02 червня 2019 року.

У зв`язку з викладеним, представник ОСОБА_2. просить апеляційну скаргу ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» Мясков О.Є. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що ГРС «Осокорки-1» з газопроводом діаметром 150 мм перебуває на балансі товариства, а земельна ділянка ОСОБА_1 з кадастровим номером :04:002:1203 повністю розташована в межах її охоронної зони, розмір якої згідно із законом становить 150 м. За актом від 21 липня 2022 року господарський будинок збудовано на відстані 88,1 м, а огорожу - на 59,9 м від станції. Наголошує, що будівництво здійснено після набрання чинності Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», який забороняє зведення будь-яких будівель у межах таких зон, і що обмеження були доведені як попередньому, так і теперішньому власнику численними листами Боярського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів у 2012-2014 роках, а Державна архітектурно ? будівельна інспекції у 2014 році зафіксувала проведення робіт без дозволів, будівельного паспорта та проектної документації. Також посилається на преюдиційні обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року у справі №359/9992/23, де підтверджено обізнаність власників про заборону забудови. На думку заявника, споруди ОСОБА_1 зведені з порушенням законодавства, створюють небезпеку для експлуатації ГРС, а порушення є триваючим, тому позовна давність не застосовується. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційну скаргу представника ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» - адвоката Панченка Ю.В. слід задовольнити, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи частково позов ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», суд встановив, що господарський будинок та огорожа, збудовані ОСОБА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:1203, розташовані в межах охоронної зони ГРС «Осокорки-1», яка відповідно до закону становить 150 метрів з кожного боку. На момент здійснення будівництва діяли законодавчі обмеження, що прямо забороняють зведення господарських будівель в охоронних зонах магістральних газопроводів. Суд дійшов висновку, що саме факт порушення спеціального правового режиму землі є достатньою підставою для захисту прав позивача, без необхідності доведення реальної загрози настання негативних наслідків. Також суд виснував, що позовна давність у даній справі до позовних вимог не застосовується, оскільки порушення має триваючий характер.

Разом з тим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він не здійснював будівництва спірних об`єктів та не є їх власником, а господарський будинок зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 , а покладення обов`язку з демонтажу на особу, яка не створювала порушення, суперечило б принципу справедливості та індивідуальної відповідальності.

Проте з висновками суду першої інстанції у в повному обсязі погодитись не можна, виходячи з такого.

Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на балансі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» перебуває ГРС «Осокорки-1» з газопроводом-відводом умовним діаметром 150 міліметрів. Вказана обставина підтверджується копією акту приймання-передачі від 01 січня 2020 року (а.с.24-25, т.1), копіями відомостей про позивача як балансоутримувача державного майна (а.с.20-22, 26-28, т.1) та копією свідоцтва про право власності від 5 лютого 2010 року (а.с.22, т.1).

05 червня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір дарування, за яким ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради (а.с.175-176, т.1).

Пунктом 6 цього договору дарування передбачено, що земельна ділянка є вільною від забудови.

Зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав №348449245 від 28 вересня 2023 року (а.с.93, т.2) та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №357403943 від 7 грудня 2023 року (а.с.140-142, т.2) вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу №374 від 28 вересня 2023 року (а.с.40-41, т.3) ОСОБА_2 став власником земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №357403943 від 07 грудня 2023 року (а.с.140-142, т.2), відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №675722 від 03 липня 2024 року (а.с.43-44, т.3) та №1332887 від 30 квітня 2025 року (а.с.109-110, т.4) вбачається, що господарський будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташованій на території Гнідинської сільської ради, зареєстрований за ОСОБА_1 .

Із довідки про присвоєння будівельної адреси вбачається, що вказаній вище земельній ділянці присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с.179, т.1).

Установлено, що 15 червня 2016 року ОСОБА_1 подав до Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Київській області (далі - ДАБІ у Київській області) повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с.180-181), а саме, будівництво господарської будівлі. 20 липня 2016 року Департамент ДАБІ у Київській області зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації господарського будинку по АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. На земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:1203 ОСОБА_1 збудував нежитлове приміщення, площадку гост. авто, огорожу, ворота, фіртку, септик. Наведене підтверджується копією технічного паспорта (а.с.195-200, т.1).

На обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» посилалося на те, що збудовані в межах охоронної зони ГРС «Осокорки-1» господарський будинок та огорожа порушують встановлений законом спеціальний режим використання земель і унеможливлюють безпечну експлуатацію об`єкта газотранспортної інфраструктури. У зв`язку з цим позивач вважав необхідним усунення таких перешкод шляхом демонтажу самочинно зведених об`єктів.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 13 «Землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення» розділу ІІ «Землі України» ЗК України, а також Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів».

Відповідно до ч.1 ст.67 ЗК України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту.

До земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні та надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони (ч.1, ч.2 ст.73 ЗК України).

Відповідно до ч.2 ст.65 ЗК України порядок використання земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» охоронна зона об`єктів магістральних трубопроводів - територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції магістральних трубопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.11 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» для забезпечення безпечної експлуатації вздовж об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів встановлюються охоронні зони таких розмірів: для газорозподільних станцій та газозбірних пунктів підземних сховищ газу (від огорожі) магістральних газопроводів I класу, умовним діаметром: до 300 міліметрів - 150 метрів; від 300 міліметрів до 600 міліметрів включно - 175 метрів; від 600 міліметрів до 800 міліметрів включно - 200 метрів; від 800 міліметрів до 1000 міліметрів включно - 250 метрів; від 1000 міліметрів до 1200 міліметрів включно - 300 метрів; від 1200 міліметрів до 1400 міліметрів включно - 350 метрів.

Власники та користувачі земельних ділянок при здійсненні ними господарської та іншої діяльності на землях охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів зобов`язані дотримуватись особливого режиму господарської діяльності та обмежень, які поділяються на загальні обмеження, що діють в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів незалежно від зовнішніх зон безпеки, та особливі обмеження, що встановлюються в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів залежно від категорії зони безпеки. До особливих обмежень, що діють у межах охоронних зон об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів, належить заборона будувати житлові будинки, виробничі чи інші будівля та споруди, господарські будівлі (ч.1, ч.4 ст.22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів»).

У відповідності до п.8 Правил охорони магістральних трубопроводів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1747 від 16 листопада 2002 року, земельні ділянки, розташовані у межах охоронних зон, не вилучаються у їх власників і користувачів, а використовуються з обмеженнями, передбаченими цими Правилами, та в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Згідно з п.11 вказаних Правил на земельних ділянках, розташованих у межах охоронних зон, забороняється будувати гаражі та автостоянки, садові та дачно-садові споруди.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2, ч.4 ст.10 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права.

Окреслений принцип полягає в тому, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Так, у справі встановлено, що умовний діаметр ГРС «Осокорки-1» становить 150 міліметрів.

Указана обставина свідчить про те, що на підставі п.4 ч.2 ст.11 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» охоронна зона вказаної газорозподільної станції складає 150 метрів з кожної сторони. Зі змісту акта, складеного 21 липня 2022 року (а.с.34, т.1), а також ситуаційного плану (а.с.30-31, т.1) вбачається, що земельна ділянка площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташована на території Гнідинської сільської ради, повністю перебуває в охоронній зоні ГРС «Осокорки-1», зокрема господарський будинок розташовується на відстані 88,1 метрів від газорозподільної станції, а огорожа - 59,9 метрів від газорозподільної станції.

Із акта готовності об`єкта до експлуатації №1089-2 від 24 грудня 2009 року (а.с.76-78, т.1), свідоцтва про відповідність збудованого об`єкта проектній документації №10001014 від 25 грудня 2009 року (а.с.79, т.1) вбачається, що 24 грудня 2009 року було завершено будівництво газопровода-відгалуження до ГРС «Осокорки-1» по вул. Олександрівська, 13 в урочищі «Млиново» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 28 січня 2010 року рішенням виконавчого комітету Гнідинської сільської ради Бориспільського району №3 за ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» було оформлено право власності на ГРС «Осокорки-1» по вул. Олександрівська, 13 в урочищі «Млиново» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи №380/10-2024 від 17 грудня 2024 року обмеження або обтяження на використання земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:1203 по АДРЕСА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району станом на 2000-2002 роки (період відведення земельної ділянки ОСОБА_4 ) не встановлені; обмеження або обтяження на використання вказаної земельної ділянки відповідно до діючого законодавства в період з 2001 року по даний час не встановлені; аналізуючи інформацію в геоінформаційних сервісах за допомогою опції часовий відлік, встановлено, що в межах земельної ділянки площею 8,901 га в період з 2000 року по травень 2008 року газорозподільна станція відсутня, станом на квітень 2009 року на ділянці відбуваються зміни, станом на червень 2010 року на ділянці знаходяться об`єкти (ГРС) (а.с.152-182, т.3).

Також листами від 12 жовтня 2012 року, 26 грудня 2013 року, 05 грудня 2013 року, 08 жовтня 2014 року (а.с.43, 44, 45-46, 47-48, 51, 49-50, т.1) головний інженер Боярського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів (далі - Боярське ЛВУМГ) повідомляв управління Держкомзему у Бориспільському районі, відділ містобудування та архітектури Бориспільського району, голову Гнідинської сільської ради про знаходження на території Бориспільського району магістральних газопроводів, магістральних газопроводів-відгалужень та ГРС, зокрема ГРС «Осокорки-1», наявність охоронних зон навколо вказаних об`єктів, передбачених Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», а також про заборону будувати житлові будинки, господарські будівлі на земельних ділянках, розташованих у межах охоронних зон.

У жовтні 2014 року в.о. начальника Боярського ЛВУМГ направив голові ФГ «Корж» листа (а.с.38, т.1) з повідомленням про те, що на землях фермерського господарства в охоронній зоні ГРС «Осокорки-1» проводиться несанкціоноване житлове будівництво, що є порушенням чинного законодавства. Крім того, Боярське ЛВУМГ просить негайно припинити таке будівництво в охоронній зоні ГРС.

Із листа заступника директора Департаменту ДАБІ у Київській області №10/10-50/3105/09/01 від 31 травня 2016 року вбачається, що інспекцією ДАБК у Київській області за зверненням Боярського ЛВУМГ філії УМГ «Київстрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» 30 вересня 2014 року було проведено позапланову перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства на земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:1203, яка перебуває у власності ОСОБА_1 . В результаті перевірки встановлено, що по периметру вказаної земельної ділянки встановлено огорожу, хвіртку та ворота з влаштуванням бетонного фундаменту. Будівельні роботи проводяться без документів, що дають право на виконання будівельних робіт, без будівельного паспорта та затвердженої проектної документації (а.с.36, т.1).

Листами від 28 березня 2018 року, 18 травня 2018 року, 10 липня 2018 року головний інженер Боярського ЛВУМГ повідомляв голову Бориспільської РДА Київської області про те, що в охоронній зоні МГ Курськ-Київ ОСОБА_1 побудовано огорожу для відокремлення приватної земельної ділянки та будівлю (а.с.56-57, 59, т.1).

Наведені вище докази у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують, що на час здійснення будівництва ОСОБА_1 господарського будинку обмеження щодо заборони будувати господарські будівлі на земельних ділянках, розташованих у межі охоронної зони ГРС «Осокорки-1» вже існували, були обов`язковими та загальновідомими в силу своєї нормативності, крім того доведені шляхом публікування відповідного оголошення в пресі (а.с.69-72 т.1).

В той же час представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Павленко А.Л., у порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надала жодного доказу на спростування достовірності вказаних доказів.

Наведені факти свідчать про те, що зведення відповідачем ОСОБА_1 господарського будинку та огорожі відбулось з порушенням вимог, передбачених ч.4 ст.22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», та перешкоджає ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» забезпечувати безпечну експлуатацію ГРС «Осокорки-1».

Так, відповідно до якого встановлення охоронних зон уздовж об`єктів магістральних газопроводів та обмежень у використанні власниками таких земель спрямоване на забезпечення належної експлуатації магістральних трубопроводів, запобігання їх ушкодженню та для зменшення можливого негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля в цілому, тому у разі недотримання встановлених обмежень у використанні земель охоронних зон, підприємства магістральних трубопроводів наділені правом звертатися до суду з позовами про усунення порушень правового використання земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів. У зазначеній категорії справ позивачі звільнені від обов`язку доказування можливості настання негативних наслідків.

Подібного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 липня 2021 року у справі №509/3712/16-ц (провадження № 61-13603св20).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на доведене розміщення господарського будинку та огорожі, збудованих і зареєстрованих за ОСОБА_1 , у межах охоронної зони ГРС «Осокорки-1» (150 м з кожного боку), їх зведення є порушенням імперативних обмежень спеціального правового режиму охоронних зон магістральних трубопроводів, а тому створює перешкоди для забезпечення безпечної експлуатації об`єкта газотранспортної інфраструктури. У зв`язку з цим належним і ефективним способом захисту прав позивача є покладення на ОСОБА_1 обов`язку усунути порушення шляхом демонтажу зазначених споруд.

Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2025 року у справі № 369/16883/23 (провадження № 61-14511св25) зауважив, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано виходив із того, що покладення на ОСОБА_1 обов`язку демонтувати господарський будинок та огорожу становить втручання у його право мирного володіння майном, однак таке втручання є законним, необхідним і пропорційним, оскільки прямо передбачене спеціальним правовим режимом охоронних зон і спрямоване на захист переважного суспільного інтересу - безпечної експлуатації об`єкта газотранспортної інфраструктури та безперебійного постачання природного газу споживачам, у тому числі з урахуванням ризиків для самого відповідача. За цих обставин грошове відшкодування не могло б забезпечити досягнення мети охорони та безпеки, тоді як демонтаж є єдиним дієвим способом усунення триваючого порушення, а відтак обраний позивачем спосіб захисту є належним та відповідає гарантіям п. 1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо спливу позовної давності, про застосування якої заявляли представники відповідачів Павленко А.Л. та Матківський О.Б. , колегія суддів враховує, шо відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст.257 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

У ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У відповідності до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19 (провадження № 14-150цс23) та у справі № 496/1059/18 (провадження № 14-209цс21), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) виснувала, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст.391 ЦК України). Вказані способи захисту порушеного права можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод у користуванні чи розпорядженні майном. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст.391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову, до якого позовна давність не застосовується (див. п.96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Позов власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України) є негаторним.

Позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує саме правопорушення.

Особа, яка є власником майна, не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та/або розпорядження цим майном.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені вимоги мають характер негаторного позову, а отже, позовна давність до них не застосовується. Звертаючись до суду, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» просило усунути триваюче порушення його права на належне та безпечне користування об`єктом газотранспортної інфраструктури шляхом демонтажу господарського будинку й огорожі, тобто припинити перешкоди, які існували на момент подання позову. За таких обставин перебіг строку не може розглядатися як завершений, оскільки порушення не є разовим, а продовжується доти, доки існують спірні споруди в охоронній зоні.

Відтак підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ч.4 ст.267 ЦК України, у цій справі немає.

З цих же підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення позивачем трирічного строку позовної давності через те, що обставини забудови були відомі позивачу багато років.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав забудову незаконною, оскільки земельна ділянка перебуває лише в зоні загальних обмежень без прямої заборони будівництва, а на цій території ще до спорудження ГРС існували будівлі і ділянка № НОМЕР_1 , відповідно до погоджених документів, віднесена до земель індивідуального садівництва, де забудова допускається, то колегія суддів вважає, що ці доводи не можуть бути підставою для відмови в позові ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», оскільки не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції про те, що спірні об`єкти зведені та розміщені в межах охоронної зони ГРС «Осокорки-1», для якої відповідно до п.4 ч.2 ст.11, ч.1, ч.4 ст.22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», ч.1, ч.2 ст.73, ч.2 ст.65 ЗК України, п.8, п.11 Правил охорони магістральних трубопроводів, встановлено імперативні обмеження та заборону розміщення господарських (садових, дачно-садових) споруд без погодження з оператором трубопровідного транспорту, а сам факт такого розміщення є достатньою підставою для захисту порушеного права шляхом демонтажу як способу усунення триваючих перешкод у безпечній експлуатації об`єкта газотранспортної інфраструктури.

Інші доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі по суті позовних вимог були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати господарський будинок та огорожу, розташовані по АДРЕСА_1 на території Золочівської об`єднаної територіальної громади Бориспільського району.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні газорозподільною станцією з тих підстав, що він не здійснював будівництва спірних об`єктів та не є їх власником, а господарський будинок зареєстрований за ОСОБА_1 .

Як встановлено вище, на підставі договору купівлі-продажу №374 від 28 вересня 2023 року ОСОБА_2 став власником земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Тобто, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, яка перебуває в межах охоронної зони магістрального газопроводу, а тому зобов`язаний забезпечувати дотримання встановлених законом обмежень.

Відповідно до ч. 1 ст.20 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» визначено, що фізичні та юридичні особи, власники та користувачі земельних ділянок при провадженні господарської та іншої діяльності на землях охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів зобов`язані дотримуватися особливого режиму їх використання та встановлених обмежень, не пошкоджувати розпізнавальні та сигнальні знаки місцезнаходження трубопроводу та його об`єктів і споруд, а також дотримуватися інших обмежень, встановлених нормативно-правовими актами для земель охоронних зон.

Згідно з ч.1 ст.22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів" передбачено, що власники та користувачі земельних ділянок при здійсненні ними господарської та іншої діяльності на землях охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів зобов`язані дотримуватися особливого режиму господарської діяльності та обмежень, які поділяються на загальні обмеження, що діють в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів незалежно від внутрішніх зон безпеки, та особливі обмеження, що встановлюються в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів залежно від категорії зони безпеки.

Частиною 4 ст.22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», визначено, що до особливих обмежень, що діють у межах охоронних зон об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів, належить заборона, зокрема: будувати житлові будинки, виробничі чи інші будівлі та споруди, громадські будівлі; будувати огорожі для відокремлення земельних ділянок приватної власності, лісових ділянок, садів, виноградників тощо.

Крім того, як приписами ч.1 ст. 91 ЗК України, так і приписами ч. 1 ст.96 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних, зокрема, із встановленням охоронних зон.

Отже системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що як власники земельних ділянок, на яких встановлені відповідні обмеження охоронних зон, так і землекористувачі, до яких належать орендарі та суборендарі, зобов`язані дотримуватися особливого режиму господарської діяльності та обмежень, які поділяються на загальні обмеження, що діють в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів незалежно від внутрішніх зон безпеки, та особливі обмеження, що встановлюються в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів залежно від категорії зони безпеки (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 911/1270/22).

При цьому колегія судді враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч.1, 2 ст.2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч.1 ст.11 ЦПКУкраїни).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду від 15 травня 2025 року у справі № 727/6380/17 провадження № 61-10808св24).

Оскільки ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:1203, яка повністю розташована в межах охоронної зони ГРС «Осокорки-1», то саме на нього законом покладено обов`язок дотримання встановлених обмежень у її використанні (ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», ст. 91 ЗК України).

Той факт, що ОСОБА_2 не є власником будівель і не здійснював їх будівництва, не звільняє його від відповідальності, оскільки саме на його земельній ділянці ці об`єкти розміщені з порушенням спеціального режиму. Як власник земельної ділянки ОСОБА_2 зобов`язаний забезпечити усунення такого порушення, навіть якщо воно створене іншою особою.

Крім того, без його процесуальної участі виконання рішення про демонтаж є фактично неможливим, оскільки він контролює доступ до ділянки. Тому позовні вимоги до ОСОБА_2 мають бути задоволені, аби забезпечити ефективний і реальний судовий захист прав позивача.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 263 ЦПК України, наведених вище обставин належним чином не з`ясував та не надав їм правової оцінки, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 лише через те, що він не є власником споруд та не здійснював їх будівництво.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2025 року не в повному обсязі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування в цілому та ухвалення нового рішення, яким позов ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні газорозподільною станцією - задовольнити, зобов`язавши відповідачів усунути загрозу газорозподільчої станції «Осокорки-1» шляхом демонтажу господарського будинку та огорожі на земельній ділянці площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, що побудовані в охоронній зоні газорозподільної станції «Осокорки-1».

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим скасуванням судового рішення суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі 2 684 грн 00 коп. (а.с.92, т.1), а за подання апеляційної скарги - 3 220 грн 80 коп. (а.с.136, т.4), що разом складає 5 904 грн 40 коп.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», то понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» судовий збір у розмірі по 2 952 грн 40 коп., з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовольнити.

Апеляційну представника товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» - адвоката Панченка Юрія Володимировича задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні газорозподільною станцією - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути загрозу газорозподільчої станції «Осокорки-1» шляхом демонтажу господарського будинку та огорожі на земельній ділянці площею 0,1 га з кадастровим номером :04:002:1203, що побудовані в охоронній зоні газорозподільної станції «Осокорки-1».

Стягнути ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» судовий збір у розмірі по 2 952 грн 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 січня 2026 року.

Головуючий

Судді: