Унікальний номер справи 367/8273/24
Головуючий у суді першої інстанції Я. М. Третяк
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

03 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

заінтересована особа Ірпінський відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ)

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2025 року, постановлену у складі судді Третяк Я. М., в примішенні Ірпінського міського суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якій просила визнати протиправною бездіяльність Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 14.08.2024, зобов`язати Ірпінський відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.08.2024, зобов`язати Ірпінський відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, який було накладено на нерухоме майно - будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 21577216, який накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.08.2011 у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

В обгрунтування заявлених вимог вказала, що 31.05.2011 Ірпінським міським судом Київської області у справі № 2-1079/11 було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 43 200,00 грн., а також 10 відсотків від суми боргу в розмірі 4 320,00 грн. ОСОБА_1 стверджує, що стягнутий судом борг вона сплатила, що підтверджується розпискою.

Проте із інформаційної довідки № 369927655 від 15.03.2024 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 дізналася про те, що на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до цього часу наявне обтяження, яке накладено на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.08.2011 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

У зв`язку із зазначеним 14.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до виконавчої служби із заявою про зняття арешту з вказаного об`єкту нерухомого майна, однак виконавчою службою не було вжито жодних дій щодо зняття вказаного обтяження.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про наявність законних підстав для зняття арешту із нерухомого майна.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що cудом не було враховано, що арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено 30.08.2011 та він триває по сьогоднішній день. Окрім того, судом не взято до уваги, що після повернення державним виконавцем виконавчого документа стягувачу, останній не звертався повторно з виконавчим документом до виконавчої служби з метою реалізації права на виконання судового рішення, а після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, не звертався до суду з метою поновлення цього строку. Стягувач зловживаючи своїми правами, у продовж 12 років, з моменту спливу строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, не здійснив жодних дій з метою виконання судового рішення, а документи виконавчого провадження НОМЕР_1 на сьогоднішній день, за спливом строків зберігання, були знищені.

Суд, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , помилково виходив з відсутності постанови про закінчення виконавчого провадження та відсутності підстав для зняття арешту, оскільки виконавчий лист № 2-1079 від 24.06.2011 щодо боржника ОСОБА_1 із грудня 2012 року повторно до виконання не пред`явлений, а стягувач не ініціював продовження виконавчих дій щодо боржника ОСОБА_1 , враховуючи, що визначений законом строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1079 від 24.06.2011 сплив у 2013 році і за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень питання про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 не вирішувалось.

Суд дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання державного виконавця зняти арешт з майна боржника, накладений постановою від 30.08.2011 у виконавчому проваджені № НОМЕР_1.

13 жовтня 2025 року через систему «Електроннийц суд» надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому стягувач заперчив проти задоволення апеляційної скарги, вказавши на її безпідставність та необгрунтовність, ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін як законну та обгрунтовану. Звернуто увагу суду на те, що боржник не надала органу ДВС жодного документу, який би підтвердив факт виконання нею судового рішення. Стягувач звернув увагу суду на факт тривалого невиконання боржницею судового рішення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник Васюк М. М. підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Стягувач та особа, бездіяльність якої оскаржуються у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судової повістки на поштову адресу стягувача, що підтверджується трекнігом поштового відправлення, та до електронного кабінету виконавчої служби, що підтверджується звітом про доставку вихідної креспонденції Київського апеляційного суду.

Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від особа, бездіяльність якої оскаржуються не надходило.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Масюк Л. М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням адвоката у запланованій відпустці за межами м. Києва, у якому адвокат також просить врахувати, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем ЗСУ та не може прибути у судове засідання з об`єктивних причин.

Так, суд апеляційної інстанції зауважує, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності стягувача, його представника та особи, бездіяльність якої оскаржуються, оскільки дійшла висновку, що у даній справі неявка вказаних учасників справи не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця (виконавчої служби), ОСОБА_1 стверджувала, що виконавчою службою станом на 16.08.2024 не було розглянуто заяву про зняття арешту з майна від 14.08.2024, подану її представником.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд дійшов висновку, що уповноваженою особою Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не допущено бездіяльність щодо розгляду заяви представника ОСОБА_1 від 14.08.2024, оскільки 20.08.2024 представнику ОСОБА_1 було надано письмову відповідь. При цьому суд не вбачав підстав для зобов`язання Ірпінський відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з її майна, оскільки жодна з підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна виконавцем у даній справі не була встановлена судом.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно достатті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження під час проведення виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України (в редакції на момент звернення зі скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 449 ЦПК України (в редакції на момент звернення зі скаргою) скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Вказане кореспондується зі змістом статті 74 Закону № 1404-VIII, якою передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів (частина п`ята статті 74 Закону № 1404-VIII).

Положення наведених вимог матеріального права дають підстави для висновку, що до суду можуть бути оскаржені не тільки дії державного або приватного виконавця, а й бездіяльність.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-1079, виданого 24.06.2011 Ірпінським міським судом Київської області на підставі рішенням суду від 31.05.2011, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу в розмірі 43 200,00 грн., 10 відсотків від суми боргу в розмірі 4 320,00 грн., а всього стягнуто 47 520,00 грн.

Постановою державного виконавця від 30.08.2011 у рамках вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 28.09.2011 було внесено реєстраційний запис № 11658146.

12.12.2012 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану ОСОБА_2 на підставі п. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999.

ОСОБА_1 стверджує, що 14.08.2024 її представник звернувся до начальника Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Доказів отримання відділом державної виконавчої служби вказаної заяви разом зі скаргою суду надано не було.

Матеріали скарги не містять належних та допустимих доказів направлення/надсилання та отримання виконавчою службою такої заяви саме 14.08.2024.

Роздруківка звіту про надіслання електронного повідомлення з електронної адреси не містить інформації щодо доставлення такого відправлення адресату та відсутні відомості щодо накладення відповідного електронного цифрового підпису на вкладенння, зокрема надання належних документів на підтвердження повноважень представника діяти від імені ОСОБА_1 . Паперова копія заяви представника ОСОБА_1 також не місить відомостей про її отримання 14.08.2024 уповноваженим представником виконавчої служби.

Разом з тим судом встановлено, що листом Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.08.2024 № 2994, представника ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду звернення, в якому серед іншого повідомлялося про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

З урахуванням зазначеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що уповноваженою особою Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) допущено бездіяльність щодо нерозгляду заяви представника ОСОБА_1 від 14.08.2024 про скасування арешту. Вказану заяву виконавчою службою було розглянуто та відповідь на цю заяву було заявнику надано. За таких обставин виконавчою службою не допущено бездіяльності про яку зазначає ОСОБА_1 у своїй скарзі.

Щодо вирішення судом скарги в частині зобов`язання Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з її майна, колегія суддів зазначає наступне.

Оспорюваний арешт на майно боржника накладався відповідно до Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), а зі скаргою на рішення виконавця заявник звернулася за дії Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»(Закон № 1404-VIII).

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Аналогічна за змістом норма є в частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом норми містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року).

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) немає норми, аналогічної нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо визначає виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження - у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу - в статті 37.

У пункті 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та, відповідно, різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження: зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).

У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) було визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється у разі, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення.

Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу свідчить не про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент.

Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то такий стягувач може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Таким чином, у законодавстві чітко передбачено два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавство не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження, й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Водночас передбачено випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»(чинний на момент розгляду цієї справи)).

Ураховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24).

Так, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (у редакції, що діяла на момент повернення виконавчого документа) передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (у редакції, що діяла на момент повернення виконавчого документа), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Так, згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну 2Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України 2Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності2, звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

Разом із цим у частині третій статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) було визначено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом .

Аналогічні норми є в частині третій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладений у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.

Вказаний перелік не містить підстав для зняття державним виконавцем арешту з майна божника за обставин встановлених у цій справі, тож відділ державної виконавчої служби правомірно відмовив у знятті арешту.

Судом встановлено, що виконавчий документ було повернуто державним виконавцем стягувачу з інших підстав з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, у зв`язку із чим державним виконавцем не здійснювалося зняття арешту з майна боржника, яке було застосоване в межах відкритого виконавчого провадження.

При цьому жодна з підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна виконавцем у даній справі не встановлена.

Твердження боржника про виконання нею рішення суду у справі №2-1079/11 від 31.05.2011 у повному обсязі, що повністю заперчуєтья стягувачем, не може слугувати підставою для зняття арешту з майна з урахуванням встановлених судом обставин справи та наведених вище норм закону. Боржник не надала органу ДВС жодного документу, який би підтвердив факт виконання нею судового рішення.

Беззаперечних доказів виконання ОСОБА_1 свого боргового зобов`язання з примусового виконання виконавчого листа № 2-1079, виданого 24.06.2011 Ірпінським міським судом Київської області на підставі рішенням суду від 31.05.2011, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу в розмірі 43 200,00 грн., 10 відсотків від суми боргу в розмірі 4 320,00 грн, у повному обсязі матеріали справи не містять. Таких доказів не надано і суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що надані ОСОБА_1 копії розписок на підтвердження повернення боргу ОСОБА_2 під час розгляду скарги на бездіяльність державного виконавця є неналежними доказами виконання судового рішення в добровільному порядку, оскільки ці розписки не містять інформації, що вони видавалися саме в рахунок погашення боргу за вказаним вище рішенням суду. До того ж, деякі розписки було видано іншою особою, яка не була стягувачем за рішенням суду або повноважним представником ОСОБА_2 на отримання боргу від ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_2 вказані обставини заперчуються.

З`ясувати у інший спосіб вказані обставини не вбачається можливим, оскільки у зв`язку з закінченням строку зберігання виконавчих проваджень за виконавчими документами про стягнення боргу виконавче провадження № НОМЕР_1 було знищено.

Відтак доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються натлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу скаржника без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

На підставі п. 19 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» суд апеляційної інстанції судові витрати по сплаті судового збору за подання апляційної скрги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення, відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна