Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3383/19 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 61 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Павицької Т.М., Коломієць О.С,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №296/3383/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Асатрян Оленою Вікторівною,

на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 23 вересня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Анциборенко Н.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним заповіт від 15 березня 2012 року щодо спадкування всього майна, яке належало на день смерті померлому ОСОБА_3 , на користь відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 23 вересня 2025 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним визнана неподаною та повернута позивачу.

ОСОБА_1 , не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через адвоката Асатрян О.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції помилився в частині кваліфікації судового спору, як майнового. Спір про визнання заповіту недійсним не є майновою суперечкою, а має немайновий характер. Беручи до уваги завдання суду забезпечити розгляд і вирішення справи в розумний строк, суд може не залишати позовну заяву без руху, якщо недоліки є неістотними, можуть бути усунуті в процесі підготовки справи до судового розгляду і не впливають на оцінку обставин, які є підставою для відкриття провадження у справі. Подання доказів можливе на наступних стадіях процесу, а тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишити заяву без руху та повертати заявнику. У будь-якому випадку за наявності відповідних сумнівів, суд першої інстанції був зобов`язаний з`ясувати вказані питання під час розгляду справи, а не повертати позовну заяву.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований ЦПК України. Подання заяви до суду має відбуватися із дотриманням певних умов.

Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені ст.ст.175 і 177 ЦПК України.

У разі, якщо заява за формою і змістом не відповідає таким вимогам, судом застосовуються положення ст.185 ЦПК України, про що суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.175 і 177 цього Кодексу, позовна заява (скарга) вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві (випливає зі змісту частини третьої ст.185 ЦПК України).

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача не у повному обсязі усунуті недоліки позовної заяви.

Колегія суддів не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним заповіт від 15 березня 2012 року щодо спадкування всього майна, яке належало на день смерті померлому ОСОБА_3 , на користь відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13 серпня 2025 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху для усунення недоліків із посиланням на те, що у позовній заяві не зазначена ціна позову, яка має бути зазначена, виходячи з дійсної вартості нерухомого майна. Також будь-яких доказів на підтвердження саме дійсної вартості спірного нерухомого майна на час звернення до суду не надано. У прохальній частині позовної заяви має бути чітко визначена позовна вимога, тобто, чого саме вимагає позивач від суду, зокрема, із зазначенням конкретного майна та адреси його розташування. Крім того, потрібно викласти обставини, що стосуються усього майна щодо якого висувається вимога. Надано десятиденний строк для усунення недоліків, із дня отримання копії ухвали.

На виконання вимог вказаної вище ухвали суду першої інстанції представником позивача засобами поштового зв`язку 31 серпня 2025 року подана уточнена позовна заява про визнання заповіту недійсним.

Суд першої інстанції визнав позовну заяву неподаною та повернув її позивачеві, оскільки, як зазначалося вище, вважав, що позивач у повному обсязі не виконав вимоги ухвали суду від 13 серпня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, недоліків позовної заяви не усунув.

Згідно з частиною першою ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 Конвенції- на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року в справі "Буланов та Купчик проти України", яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (пункт 25 рішення у справі "Кутій проти Хорватії").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції.

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року в справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Як убачається з матеріалів справи, позивач визначився зі змістом позовних вимог та надав до суду позовну заяву, зазначивши у ній посилання на обставини та докази, які, на його думку, підтверджують позовні вимоги.

Питання про відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги є процесуальним питанням, яке вирішуються судом під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі. Необхідні докази можуть бути долучені позивачем до початку розгляду справи по суті, у підготовчому засіданні, а недоведеність тієї чи іншої вимоги чи відсутність доказів на підтвердження такої вимоги може стати підставою для відмови у задоволенні позову по суті.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 серпня 2020 року в справі №910/13737/19 виснувала, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто, будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року в справі №907/9/17). Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Змістом позовної вимоги є визнання заповіту недійсним. Враховуючи, що заявлена вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не підлягає грошовій оцінці, вимога про визнання заповіту недійсним є вимогою немайнового характеру.

Оскільки заявлена вимога немайнового характеру, яка не підлягає грошовій оцінці, то суд першої інстанції невиправдано залишав позов без руху з тих підстав, що не зазначена ціна позову з посиланням на докази вартості нерухомого майна.

Посилання в ухвалі на те, що уточнена заява підписана представником позивача без підтвердження повноважень у суді першої інстанції суперечить матеріалам справи, оскільки в матеріалах справи міститься ордер від 01 жовтня 2019 року на надання правової допомоги адвокатом Асатрян О.В. ОСОБА_1 в Корольовському районному суді м.Житомира та судах всіх інстанцій, органах юстиції, ДВС, правоохоронних органах, підприємствах установах. Вказаний ордер виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 01 жовтня 2019 року №12, який також міститься в матеріалах справи. Доказів про відкликання або припинення повноважень адвокатом Асатрян О.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 01 жовтня 2019 року №12 матеріали справи не містять, а тому вказані документи є чинними та продовжують діяти.

Отже, суд першої інстанції проявив надмірний формалізм у застосуванні норм процесуального закону та дійшов помилкового висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернення її заявнику.

Згідно з частиною першою ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції порушив норми права та вдався до надмірного формалізму. Ухвала, яка оскаржена у апеляційному порядку, перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню, а справа направленню до Корольовського районного суду м.Житомира для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Асатрян Оленою Вікторівною, задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 23 вересня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: