УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 336/311/24

провадження № 61-10311ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в інтересах якої діє представник ОСОБА_8, на постанову Запорізького апеляційного суду від 8 липня 2025 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - Військова частина) звернулась з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року позов Військової частини задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 8 липня 2025 року, повний текст якої складено 10 липня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Железняк Л. В., задоволено. Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

Стягнено з Військової частини на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542 грн.

9 серпня 2025 року Військовачастина, в інтересах якої діє представник ОСОБА_8, у підсистемі «Електронний суд» сформувала касаційну скаргу, зареєстровану судом 11 серпня 2025 року, на постанову Запорізького апеляційного суду від 8 липня 2025 року, повний текст якої складено 10 липня 2025 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою касаційного оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 8 липня 2025 року заявник визначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що власником гуртожитку № 1 літери Б-3, площею 2 384,0 кв.м у АДРЕСА_2 , є держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та довідкою Військової частини від 17 лютого 2024 року № 42, з якої встановлено, що на балансі Військової частини перебуває вказаний гуртожиток (інвентарний номер НОМЕР_2 ).

21 лютого 2019 року Військовою частиною в особі командира частини полковника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір на проживання в гуртожитку, згідно з яким наймодавець надав ОСОБА_2 в тимчасове користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3 для проживання його сім`ї. Житлове приміщення надано безоплатно на підставі статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; строк дії договору не визначений.

1 січня 2023 року Військовою частиною в особі командира частини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір на проживання в гуртожитку, згідно з яким наймодавець надав ОСОБА_2 в тимчасове користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3 для проживання його сім`ї. Житлове приміщення надано безоплатно на підставі статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; строк дії договору з 1 січня 2023 року до 31 грудня 2023 року.

Відповідно до протоколу засідання житлово-побутової комісії Військової частини від 30 жовтня 2023 року № 10 розглянуто рапорт ОСОБА_2 про зняття з квартирного обліку Військової частини ОСОБА_1 і вирішено зняти її з квартирного обліку та зобов`язати знятися з реєстраційного обліку; виключено ОСОБА_1 із загальних списків та першочергових списків військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку Військової частини.

28 листопада 2023 року Військовою частиною направлено ОСОБА_1 лист, яким повідомлено про те, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням та висунуто вимогу звільнити квартиру протягом десяти діб з дня отримання вказаного листа. Лист містить підпис ОСОБА_1 , вчинений 28 листопада 2023 року, з приміткою «я не згодна».

З відповіді Військової частини на запит адвоката відповідача суди встановили, що будівля за адресою АДРЕСА_2 , має статус гуртожитку. Окреме житлове приміщення № 9 надано у тимчасове користування військовослужбовцю Військової частини ОСОБА_2 зі складом сім`ї: ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_5 , на строк з 1 січня 2024 року до 30 червня 2024 року.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є житловим приміщенням в гуртожитку для проживання військовослужбовців Військової частини, тобто є службовим житлом. Підставою для проживання в службовому житлі ОСОБА_1 було її вселення як члена родини ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвали шлюб, відповідач підлягає виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого житла.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідач є колишнім членом сім`ї військовослужбовця і проживає у спірному приміщенні гуртожитку з дитиною 2011 року народження; згідно з висновком Шевченківської МСЕК від 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи (безстроково); іншого житла ОСОБА_1 не має.

Апеляційний суд зауважив, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 проживає у спірному житловому приміщенні самостійно, оскільки на момент розгляду справи неповнолітній ОСОБА_7 там не проживає, не підтверджується належними та допустимими доказами.

У рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2022 року у справі № 333/3969/22, ухваленого за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, встановлено, що неповнолітній син сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 , та знаходиться на її утриманні.

Крім того, судовим рішенням про розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина сторін залишиться проживати з матір`ю.

Апеляційний суд зауважив, що у передбаченому законом порядку спір колишнього подружжяпро зміну місця проживання неповнолітньої дитини судом не вирішений.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що спірне житло не є місцем постійного проживання неповнолітнього ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції вважав таким, що суперечить фактичним обставинам справи і не відповідає зібраним у справі доказам.

Водночас показання свідків, на які послався суд першої інстанції, апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки вважав їх взаємовиключними.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога про виселення ОСОБА_1 як особи з інвалідністю другої групи, на утриманні якої перебуває неповнолітня дитина, без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягає.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції полягає в тому, що це право гарантує кожному повагу, в тому числі і до житла, незалежно від права власності. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими, і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що «рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, підпункт «?» пункту 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року)».

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

За таких обставин навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 7 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Згідно зі статтею 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз змісту статті 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку (постанова Верховного Суду від 2 квітня 2025 року у справі № 607/19247/21 (провадження № 61-8714св24)).

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 761/4826/15 зроблено висновок про те, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт непроживання чоловіка відповідача у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї, у тому числі і колишніх. Хоча відповідачка втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, проте пропорційність її виселення без надання іншого житлового приміщення суди першої й апеляційної інстанцій не встановили.

У статті 125 ЖК України визначено перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього Кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Так, ЖК України не роз`яснює зміст поняття одинокої особи.

У постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 182/2642/18 Верховний Суд розтлумачив положення статті 125 ЖК України як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми дітьми, та не мають іншого житла.

У розумінні статті 125 ЖК України та встановлених апеляційним судом обставин справи, ОСОБА_1 вважається одинокою особою, яка проживає разом з неповнолітньою дитиною, і не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого жилого приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 є одинокою особою,яка проживає разом з неповнолітньою дитиною, її не може бути виселено зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. Апеляційним судом встановлено, що іншого житла ОСОБА_1 не має.

Ураховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 357/3258/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 493/1942/15-ц, а також з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 182/2642/18.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норми права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, відхиляється касаційним судом, оскільки фактичні обставини у зазначеній справі є відмінними у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 653/1096/16-ц судами встановлено, що квартира була надана чоловіку, як керівнику комунального підприємства та члену його сім`ї - дружині для проживання. З травня 2007 року шлюб між відповідачами розірвано. А 6 березня 2012 року чоловік припинив трудові відносини з комунальним підприємством, з огляду на що він і його дружина втратили право на проживання у службовій квартирі, наданій для проживання працівників підприємства.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду, вказавши, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві, скасувавши ухвалені у справі рішення, справу передала на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи у задоволенні позову про виселення відмовлено.

А у справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що колишня дружина військовослужбовця, якому була надана спірна квартира, є одинокою особою, яка проживає у спірному житлі разом з неповнолітньою дитиною, тому не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого жилого приміщення відповідно до статті 125 ЖК України.

Отже, доводи касаційної скарги не свідчать про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 357/3258/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 493/1942/15-ц, а також Верховний Суду у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 182/2642/18 уже викладали висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Водночас аргументи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів, однак суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів, адже це знаходиться поза межами його повноважень.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

У пункті 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява № 48553/99) зазначено, що відповідно до прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав вважати постанову суду апеляційної інстанції незаконною.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 357/3258/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 493/1942/15-ц, а також Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №182/2642/18 уже викладали висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини, в інтересах якої діє представник ОСОБА_8, на постанову Запорізького апеляційного суду від 8 липня 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в інтересах якої діє представник ОСОБА_8, на постанову Запорізького апеляційного суду від 8 липня 2025 року.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська