КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 363/727/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1291/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гусака Андрія Миколайовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 травня 2024 року (суддя Чірков Г.Є.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановив:

у лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1 234 588грн, що є різницею між 90% вартості предмета іпотеки - 3 951 400грн та розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя 1 748 000грн, а також 564 672грн грошових коштів, відшкодованих ОСОБА_2 , ОСОБА_1 згідно розписки від 10 березня 2020 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у січні 2019 року, він, з метою звільнення з-під арешту свого нерухомого майна, а саме житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером: :03:108:1001, що знаходиться по АДРЕСА_2 , звернувся до ТОВ «Фінансова компанія «Стратег», керівником і власником якого є відповідачка, з проханням отримання фінансової допомоги для погашення заборгованості за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 на загальну суму 1 431 488грн. Вони з відповідачкою домовились про те, що остання надасть фінансову допомогу особисто та отримає відповідні постанови про закриття виконавчих проваджень, після чого реалізує зазначене майно, при цьому він мав переоформити на відповідачку вказаний житловий будинок, проте вона не буде перешкоджати йому та його дружині проживати у будинку.

Позивач посилався на те, що згідно договору позики № 120 від 28 січня 2019 року він взяв в борг у відповідачки 1 390 860грн строком до 28 лютого 2019 року, однак дані кошти він не отримував, а відповідачка самостійно здійснювала погашення його боргів за виконавчими провадженнями на загальну суму 1 431 488грн. У подальшому, 7 березня 2019 року між ними був укладений договір про внесення змін до договору позики від 28

січня 2019 року, згідно якого вони змінили суму боргу на 1 748 000грн, що еквівалентно 66 009 доларів США, та строк повернення коштів - до 12:00 год. 22 березня 2019 року. Відповідачка аргументувала таке збільшення суми боргу необхідністю витратити кошти на підготовку продажу земельної ділянки та житлового будинку. Також, з метою виконання зобов`язань за договором позики, між ним та відповідачкою був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., за реєстровим №489, згідно якого він передав в іпотеку зазначені земельну ділянку та житловий будинок. 18 квітня 2019 року між ним та відповідачкою був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого відповідачка задовольнила виконання зобов`язання шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Позивач посилався на те, що до 18 липня 2019 року включно він разом із своєю сім`єю мешкав у своєму житловому будинку та очікував, коли відповідачка здійснить його продаж, як вони домовились. Однак 19 липня 2019 року без попередження, погрожуючи викликом правоохоронних органів, представник відповідачки змусив його звільнити будинок, склавши при цьому акт приймання-передачі майна, який він з дружиною, перебуваючи у стресовому стані, підписали. У подальшому, 27 лютого 2020 року відповідачка продала зазначені об`єкти нерухомості, після чого він звернувся до відповідачки із вимогою відшкодувати вартість предмета іпотеки, оскільки в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя вартість будинку та земельної ділянки була суттєво занижена. 10 березня 2020 року він зі своєю дружиною, на запрошення відповідачки прибув до її офісу, де їх змусили, із застосуванням примусу, підписати розписки про отримання ними коштів 20 000 євро в якості відшкодування вартості іпотеки.

Також позивач зазначав, що 7 грудня 2020 року він звернувся до поліції із заявою про вчинення відповідачкою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, так як остання набула право власності на предмет іпотеки без проведення оцінки вартості майна на момент його набуття, а звіт про оцінку майна № 004-30012019, зазначений у договорі іпотеки, не відповідає вимогам чинного законодавства. За вказаною заявою було відкрито кримінальне провадження № 0005026, у якому постановою слідчого від 8 лютого 2021 року була призначена судова оціночно-будівельна експертиза, за результатами якої був складений висновок експерта від 29 червня 2021 року № СЕ-19/111-21/6327-ОБ, згідно якого станом на 18 квітня 2019 року вартість земельної ділянки з кадастровим номером :03:108:1001 становила 44 746,93 долари США або 1 194 187грн без ПДВ, а житлового будинку АДРЕСА_1 - 103 314,47 доларів США, що еквівалентно 2 757 213грн без ПДВ. При цьому оцінку нерухомого майна, виконану ТОВ «Профі Експерт» № 004-30012019, визнано такою, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2 300 237,46грн.

Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачка зазначала, що між нею та позивачем було досягнуто згоди стосовно отримання останнім від неї грошових коштів у розмірі 1 748 000грн, про що був укладений договір позики від 28 січня 2019 року. Згідно досягнутих домовленостей, зазначені кошти були направлені на погашення існуючої у позивача заборгованості за виконавчими провадженнями. У подальшому, 7 березня 2019 року вони уклали договір іпотеки, згідно якого вищевказана позика була забезпечена іпотекою, яка складалася із земельної ділянки та житлового будинку, загальною вартістю 1 696 746,15грн. Позику позивач не повернув, тому 18 квітня 2019 року був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований за № 807, згідно якого до неї перейшло право власності на іпотечне майно загальною вартістю

1 696 746,15грн. Тобто, набувши у власність іпотечне майно на вказану суму, вона навіть не досягла у грошовому виразі суми повернення позики, яка складала 1 748 000грн, тому позивач повинен їй сплатити 51 253грн 85коп. недоотриманої нею суми.

Також відповідачка стверджувала, що у березні 2020 року позивач та його дружина звернулись до неї з проханням про грошову допомогу, посилаючись на те, що вона після набуття права власності на іпотечне майно, вигідно його реалізувала. 10 березня 2020 року у приміщенні ТОВ «Фінансова компанія «Стратег», керівником якого вона є, позивачу та його дружині було передано під розписку грошові кошти у розмірі 564 672грн, що було еквівалентно 20 000 євро, після підписання якої останні заявили про відсутність будь-яких претензій до неї. Однак, своєї обіцянки позивач не дотримався, пред`явивши до неї позовні вимоги про стягнення коштів за отримане іпотечне майно.

Відповідачка вважала, що зазначені грошові кошти були передані подружжю ОСОБА_11 безпідставно, а тому з позивача підлягає стягненню отримана ним сума у розмірі 282 336грн.

Також відповідачка посилалась на те, що 28 січня 2019 року, одночасно з укладенням договору позики, між нею та позивачем був укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який мав бути укладений не пізніше 28 лютого 2019 року, згідно якого вона передала позивачу аванс у розмірі 1 496 00грн, що було еквівалентно на момент укладення цього договору 53 779,68 доларам США. При цьому, у випадку не укладення основного договору у погоджений термін, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути їй отриманий аванс протягом однієї доби з дня вимоги у будь-якій формі, в сумі, еквівалентній до отриманої, в доларах США. Оскільки ОСОБА_2 не уклав з нею договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, вона 8 червня 2023 року направила йому претензію про повернення отриманого авансу у розмірі 1 996 647,61грн, що еквівалентно 53 779,68 доларам США на момент пред`явлення вимоги, яка була проігнорована позивачем.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 2 травня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Шифердеккер О.О. про стягнення з ОСОБА_1 понесених ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. У відшкодуванні ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу за рахунок коштів ОСОБА_2 , внесених на депозитний рахунок суду, відмовлено. Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби у Київській області повернути ОСОБА_2 внесені ним на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області грошові кошти у сумі 29 000грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гусак А.М. просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; додаткове рішення в частині відмови у відшкодуванні відповідачці судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відшкодувати на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції по представництву за первісним позовом у розмірі 29 000грн.

Представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок стовного того, що правовідносини між сторонами за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним 28 січня 2019 року, не припинились після закінчення строку дії договору, а трансформувались в інші правовідносини. Разом з цим, чинне законодавство не передбачає трансформацію правовідносин, тому правовідносини

за вказаним договором є саме припиненими з 28 лютого 2019 року. При цьому, договір іпотеки від 7 березня 2019 року та договір про передачу іпотечного майна від 18 квітня 2019 року укладались саме для забезпечення виконання позивачем зобов`язання за договором позики від 28 січня 2019 року, а не за попереднім договором купівлі-продажу, укладеним цього ж дня.

Також, представник відповідачки зазначає, що суд необґрунтовано відмовив у стягненні з позивача 51 253,85грн різниці між сумою позики за договором від 28 січня 2019 року, яка становила 1 748 000грн, та вартістю іпотечного майна, переданого за договором від 18 квітня 2019 року, яка становила 1 696 746,15грн.

Крім цього, представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив вимоги про стягнення коштів за розпискою, оскільки позивач та його дружина отримали грошові кошти за цією розпискою, визнавши відсутність з їх боку будь-яких вимог до відповідачки, пов`язаних з реалізацією іпотечного майна. Разом з цим, подача позивачем даного позову свідчить про те, що вказані кошти він набув безпідставно, оскільки не відмовився від своїх майнових вимог до відповідачки.

Також, представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відшкодуванні на користь відповідачки витрат на професійну правову допомогу, понесених під час розгляду первісних позовних вимог, у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічних позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Шифердеккер О.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що передній договір, укладений між сторонами 28 січня 2019 року на прохання відповідачки, слугував виключно гарантією повернення коштів, отриманих за договором позики, укладеним у цей же день. Тобто фактично це був договір застави. Укладення саме такого договору було мотивоване тим, що станом на 28 січня 2019 року зазначена земельна ділянка та житловий будинок перебували під арештом, накладеним у рамках виконавчих проваджень, що позбавляло сторін можливості укласти нотаріально посвідчений договір застави чи іпотеки. При цьому, ОСОБА_2 не отримував він відповідачки будь-яких коштів у якості авансу та ані він, ані сама відповідачка не мали на меті, на виконання вимог попереднього договору, укладати основний договір до 28 лютого 2019 року, а земельна ділянка та житловий будинок вже 7 березня 2019 року, після скасування арешту по виконавчих провадженням, були передані відповідачці в іпотеку за відповідним договором.

Представник позивача вважає, що відповідачка зманіпулювала скрутним матеріальним становищем позивача, наявністю у нього боргів по виконавчих провадженнях та змусила підписати вказаний попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28 січня 2019 року на таких умовах. Більше того, 10 березня 2020 року під час складання зазначених розписок, відповідачка будь-яких вимог про повернення коштів за попереднім договором від 28 січня 2019 року не заявляла, зробивши це лише в червні 2023 року, шляхом подання зустрічного позову, що свідчить про обізнаність відповідачки про фіктивність укладеного 28 січня 2019 року попереднього договору.

Також, представник позивача зазначає, що враховуючи відмову як у первісному, так і зустрічному позові, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування відповідачці витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників відповідачки ОСОБА_1 - адвокатів Козоріза А.С., Григоришена О.О., які апеляційну скаргу підтримали, представника позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Шифердеккер О.О., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги

та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 січня 2019 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований в реєстрі за номером 120 (далі - Договір позики), відповідно до якого позичальник позичив (взяв у борг) у позикодавця 1 390 860грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 50 000 доларів США (с.с.20 т.1).

Відповідно до пунктів 2, 3 Договору позики позичальник заявляє, що він отримав суму позики повністю до підписання цього договору. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до 28 лютого 2019 року включно. Позичальник має право повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти повернутий борг і раніше вказаного строку.

Згідно пункту 9 Договору позики позичальник укладає цей договір за згодою дружини ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено на заяві про надання згоди, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 28 січня 2019 року за реєстровим номером 119.

Згідно копії заяви від 28 січня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрованої в реєстрі за номером 119, ОСОБА_3 дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору позики, договору іпотеки, договору задоволення вимог іпотекодержателя, попереднього договору та договору купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, яка розташована в АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_1 на умовах їй відомих, а також на укладання та підписання на його власний розсуд договорів про внесення змін та доповнень, договорів про розірвання вищевказаних договорів та будь-яких правочинів щодо вищезазначеного майна (с.с.157 т.2).

Також, 28 січня 2019 року між ОСОБА_2 (сторона - 1) та ОСОБА_1 (сторона - 2) був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований в реєстрі за номером 121 (далі - Попередній договір), відповідно до умов якого сторони зобов`язуються у майбутньому укласти між собою договір купівлі-продажу квартири (основний договір), згідно з яким сторона - 1 продасть стороні - 2, а сторона - 2 купить у сторони - 1 земельну ділянку, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, яка розташована в АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_1 (далі як нерухоме майно). Сторона - 2 до підписання цього договору передала, а сторона - 1 отримала аванс в розмірі 1 496 000грн, що на день підписання цього договору за курсом НБУ складає еквівалент 53 779,68 доларів США. При оформленні основного договору сума, що підлягатиме сплаті покупцем продавцю, буде зменшена на суму переданого за цим договором авансу. Сторона - 1 зобов`язується продати стороні - 2, або третій особі, на яку вкаже сторона - 2, вищевказане нерухоме майно. Договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна буде укладатись не пізніше 28 лютого 2019 року включно. За домовленістю сторін вартість нерухомого майна становить 1 500 000грн, що на дату укладання цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 53 923,48 доларів США, яка включає в себе суму авансу, вказану в пункті 2 цього договору. В день підписання основного договору, сума договору у гривні може змінюватись відносно курсу долару на день укладання основного договору. Сторона - 2 зобов`язується сплатити

вартість нерухомого майна за мінусом суми авансу в день підписання основного договору купівлі-продажу. Витрати, пов`язані з оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна, сплачуються за домовленістю сторін (с.с.23-24 т.2).

Згідно пункту 9 Попереднього договору сторона - 2 укладає цей договір за згодою дружини ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено на заяві про надання згоди, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 28 січня 2019 року за реєстровим номером 119.

28 січня 2019 року ОСОБА_1 , діючи на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріальної округу Прокудіною Л.Д. (с.с.52-53 т.2), оплатила борг ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у розмірі 1 427 200грн та у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 у розмірі 4 288,40грн, що підтверджується копіями платіжних доручень № 4367811, № 4367822, № 4367819, № 4367843, № 4367837, № 4367956 від 28 січня 2019 року (с.с.21-26 т.1).

29 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявами про закриття виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № 4367811 у зв`язку з повною сплатою боргу та зняття арешту з майна (с.с.27, 28 т.1).

7 березня 2019 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір про внесення змін до договору позики від 28 січня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований за номером 487, відповідно до якого сторони, які уклали цей договір, домовились про наступне:

викласти пункт 1 Договору позики в новій наступній редакції: «Позичальник ОСОБА_2 позичив (взяв у борг) у позикодавця ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 748 000грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 66 009 доларам США»;

викласти пункт 3 Договору позики в новій наступній редакції: «Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений в пункті 1 договору борг до 12:00 год. 22 березня 2019 року» (с.с.29 т.1).

Також 7 березня 2019 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований в реєстрі за номером 489 (далі - Договір іпотеки), відповідно до умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання за Договором позики, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому право власності на нерухоме майно (далі - предмет іпотеки), а саме:

земельну ділянку, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 ;

житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 229,7 кв.м, житловою площею 119,2 кв.м (с.с.29-33 т.1).

Відповідно до пунктів 2.2, 6.2.5 Договору іпотеки сторони оцінюють предмет іпотеки в 1 748 000грн. Відповідно до звітів про оцінку майна, виданих ТОВ «Профі Експерт», ринкова вартість житлового будинку становить 1 346 845,95грн, а ринкова вартість земельної ділянки становить 349 900,20грн. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Згідно пункту 6.1 Договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в цьому пункті договору, згідно статті 36 Закону України

«Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

В цей же день, 7 березня 2019 року приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. у зв`язку із укладеним договором іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного у договорі майна: земельної ділянки та житлового будинку, що зареєстровано у реєстрі за № 489.

18 квітня 2019 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований в реєстрі за номером 807 (далі - Договір про задоволення вимог іпотекодержателя), відповідно до умов якого у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення кредиту згідно з Договором позики, сторони цього договору вирішили здійснити відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» та пункту 6.1 Договору іпотеки, позасудове врегулювання, згідно з окремим договором між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок повного виконання основного зобов`язання за Договором позики. Іпотекодержатель задовольняє забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, отже іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає у власність належне іпотекодавцю нерухоме майно, а саме:

житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 229,7 кв.м, житловою площею 119,2 кв.м;

земельну ділянку, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 (с.с.34-35 т.1).

Пунктами 3, 5 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя визначено, що згідно висновків про вартість, наданих ТОВ «Профі Експерт» від 25 січня 2019 року, оціночна вартість житлового будинку становить 1 346 845,95грн, а оціночна вартість земельної ділянки становить 349 900,20грн.

Відповідно до пункту 11 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, його підписання є підставою для повного припинення зобов`язань іпотекодавця - ОСОБА_4 за Договором позики. У зв`язку з цим іпотекодержатель зобов`язаний подати нотаріусу заяву про вилучення запису про заборону відчуження об`єкту нерухомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та повідомлення про виключення відповідного запису з Державного реєстру іпотек, про що йому нотаріусом роз`яснено.

18 квітня 2019 року на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 та житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 229,7 кв.м, житловою площею 119,2 кв.м (с.с.36, 37 т.1).

19 липня 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (сторона - 1) та представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 був складений акт прийому-передачі (далі - Акт), згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 в особі ОСОБА_5 , діючого на підставі довіреності, передані житловий будинок з надвірними

спорудами і будівлями АДРЕСА_1 . Сторони засвідчили відсутність майнових претензій один до одного (с.с.60 т.2).

27 лютого 2020 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за номером 300 (далі - Договір купівлі-продажу), ОСОБА_1 відчужено зазначене майно ОСОБА_6 (с.с.160-163 т.2).

Відповідно до пункту 2.1 Договору купівлі-продажу за домовленістю сторін продаж житлового будинку вчинено за ціною 3 297 293грн, а земельної ділянки - за ціною 697 707грн, що у сумі складає 3 995 000грн, які повністю отримані продавцем від покупця до підписання цього договору.

10 березня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписали розписку, у якій зазначили про те, що отримали від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 564 672грн, що на день підписання цієї заяви є еквівалентом 20 000 євро за курсом НБУ. Також, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що у зв`язку з отриманням ними вищевказаних грошових коштів у розмірі 20 000 євро, претензій до ОСОБА_1 у зв`язку з укладенням Договору про задоволення вимог іпотекодержателя не мають. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили, що грошові кошти у розмірі 20 000 євро вони отримали в рівних частках кожний, в присутності свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Цією заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили, що ОСОБА_1 не має щодо них невиконаних грошових та/або майнових зобов`язань, які б станом на 10 березня 2020 року були б їм відомі або повинні були бути відомими, та право вимоги за якими можуть заявити в майбутньому (с.с.72 т.1).

29 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Фонду державного майна України із запитом про проведення рецензування звіту про оцінку майна №004-30012019 від 30 січня 2019 року, виконаного ТОВ «Профі Експерт», та надання висновку про вартість об`єкта оцінки, а саме житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, загальною площею 229,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (с.с.73-75 т.1).

Згідно рецензії, складеної Фондом державного майна України 27 листопада 2020 року, зазначений звіт класифікується за ознакою абзацу 5 пункту 67 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний (с.с.77-78 т.1).

Також, з матеріалів справи вбачається, що за фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_1 грошовими коштами ОСОБА_2 Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0005026 від 8 грудня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, яке було закрите постановою слідчого від 8 грудня 2021 року на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КК України (с.с.59 т.2).

Під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні постановою слідчого від 8 лютого 2021 року було призначено оціночно-будівельну експертизу з метою визначення ринкової вартості земельної ділянки та житлового будинку, набутих ОСОБА_1 у власність, а також відповідності звіту про оцінку зазначеного нерухомого майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна (с.с.80 т.1).

На підставі вказаної постанови слідчого, експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Кравченко С.А. був складений

висновок експерта № СЕ-19/111-21/6327-ОБ від 29 червня 2021 року, відповідно до якого:

ринкова вартість земельної ділянки та житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на момент 18 квітня 2019 року, з урахуванням обмежень та припущень, викладених в дослідницькій частині, складала 148 061,40 доларів США або 3 951 400грн без ПДВ, з них: земельна ділянка - 44 746,93 доларів США або 1 194 187грн без ПДВ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (без врахування земельної ділянки) - 103 314,47 доларів США або 2 757 213грн без ПДВ;

виконана оцінка нерухомого майна №004-30012019 (пароль пошуку звіту про оцінку ХМЧБЛН959830) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , класифікується за ознакою абзацу п`ятого пункту 67 Національного стандарту № 1 як звіт, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний. Звіт виконано з порушенням пунктів 3, 16, 47, 49, 51, 56 Національного стандарту № 1 та пункту 19 Національного стандарту № 2 (с.с.81-133 т.1).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно, на власний розсуд уклав з відповідачкою договори позики грошових коштів, попередній договір купівлі-продажу нерухомості, іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що всі умови та обов`язки сторін договорів були ними погоджені, а всі інші умови і обставини, на які посилається позивач, які в нотаріально посвідченому договорі не передбачені, не можуть вважатися умовами, щодо яких сторони дійшли згоди, не можуть утворювати прав та обов`язків між сторонами, та не можуть вважатися виниклими договірними зобов`язаннями.

Також, суд першої інстанції вважав, що факт продажу відповідачкою предмета іпотеки за значно більшою ціною, ніж було визначено сторонами при укладенні договорів, не наділяє позивача правом вимагати на підставі положень Закону України «Про іпотеку» різницю між 90% вартості предмета іпотеки, яку погодили між собою позивач та відповідачка, та ціною за яку відповідачка відчужила це майно.

Крім цього, суд першої інстанції врахував, що у складеній 10 березня 2020 року розписці позивач підтвердив відсутність у нього претензій до відповідачки у зв`язку з укладенням Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, при цьому посилання на похилий вік позивача, його фінансову залежність від відповідачки та тяжкий матеріальний стан не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог, так як позивачем не заявлялися вимоги про визнання договорів недійсними.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за Попереднім договором не припинились, а трансформувались в інші, оформлені спочатку Договором іпотеки, а згодом і Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким було здійснено відчуження предмета іпотеки на користь відповідачки на визначених Договором іпотеки умовах, тому вимоги відповідачки про стягнення з позивача суми отриманого ним авансу за Попереднім договором є безпідставними.

Також суд першої інстанції врахував, що відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом у зв`язку із тим, що саме позивач пред`явив до неї позовні вимоги про стягнення грошових коштів, не дивлячись на досягнуті ними домовленості та отримання 20 000 євро компенсації за передане їй майно.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги,

колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з до частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої-другої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Згідно частини третьої статті 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Аналіз статті 635 ЦК України свідчить, що по своїй суті попередній договір є організаційним і на його підставі не відбувається розпорядження майном.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на

підставі рішення суду)».

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14.

Зі змісту Попереднього договору, укладеного сторонами 28 січня 2019 року, вбачається, що сторони погодили між собою укласти не пізніше 28 лютого 2019 року договір купівлі-продажу, згідно якого позивач мав продати відповідачці належне йому нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, яка розташована в АДРЕСА_1 , та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, між позивачем та відповідачкою був укладений Договір позики, змінений договором про внесення змін до Договору позики від 7 березня 2019 року, відповідно до умов якого позивач взяв в борг у відповідачки грошові кошти у розмірі 1 748 000грн, на забезпечення виконання якого був укладений Договір іпотеки, за яким позивач передав в іпотеку відповідачці нерухоме майно, яке раніше зобов`язався продати за Попереднім договором.

За обставинами даної справи сторони 7 березня 2019 року уклали договір іпотеки, предметом якого були земельна ділянка, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, яка розташована в АДРЕСА_1 , та житловий будинок АДРЕСА_1 , які ОСОБА_2 зобов`язався продати ОСОБА_1 згідно умов Попереднього договору.

Крім того, 18 квітня 2019 року сторони уклали Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого ОСОБА_1 набула у власність нерухоме майно, яке було предметом іпотеки та Попереднього договору.

Отже, вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, яка розташована в АДРЕСА_1 , та житловий будинок АДРЕСА_1 , які їй зобов`язався продати ОСОБА_2 за умовами Попереднього договору, тобто договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку не був укладений за ініціативою обох сторін, які вирішили укласти інші договори, на підставі яких ОСОБА_1 набула право власності на зазначене майно.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку та житловий будинок на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який був укладений відповідно до договору іпотеки та у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики, а не у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу, що було передбачено Попереднім договором, не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову з таких підстав.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що

характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісну або недобросовісну.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» («Karabet and others v. Ukraine»), заяви № № 38906/07 і 52025/07, пункт 276).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц).

Колегія суддів зазначає, що коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18, від 31 жовтня 2024 року у справі № 344/7040/18.

Під час судового розгляду встановлено, що 7 березня 2019 року ОСОБА_1 , будучи стороною Попереднього договору, уклала з ОСОБА_2 договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 0,1574 га, кадастровий номер: :03:108:1001, яка розташована в АДРЕСА_1 , та житловий будинок АДРЕСА_1 , які ОСОБА_2 зобов`язався продати їй

згідно умов Попереднього договору.

При цьому, приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. у зв`язку із укладеним договором іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного у договорі майна: земельної ділянки та житлового будинку.

Крім того, 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 . Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого набула у власність нерухоме майно, яке за умовами Попереднього договору їй зобов`язався продати ОСОБА_2 .

Разом з цим, при укладенні зазначених договорів ОСОБА_1 не порушувала питання про виконання ОСОБА_2 умов Попереднього договору, тобто своєю поведінкою дала зрозуміти, що не вимагає укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку.

Враховуючи вищевикладене, посилання ОСОБА_1 на невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за Попереднім договором та на ухилення його від укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, та пред`явлення вимоги про повернення авансу, сплаченого за Попереднім договором, свідчить, що поведінка ОСОБА_1 суперечить добросовісності, оскільки не відповідає її попередній поведінці, на які розумно покладався ОСОБА_2 , укладаючи договори іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 авансу за Попереднім договором задоволенню не підлягають.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні з ОСОБА_2 51 253,85грн різниці між сумою позики за договором від 28 січня 2019 року, яка становила 1 748 000грн, та вартістю іпотечного майна, яке у власність набула ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення Договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за

іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем).

Згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Пунктом 11 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторони погодили, що підписання цього договору є підставою для повного припинення зобов`язання іпотекодавця ОСОБА_2 за договором позики, укладеним 28 січня 2019 року між ним та іпотекодержателем.

Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 51 253грн 85коп. різниці між сумою позики та вартістю іпотечного майна, зазначеного у Договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, є недійсними і задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив вимоги про стягнення з ОСОБА_2 коштів, отриманих за розпискою від 10 березня 2020 року, колегія суддів вважає безпідставними.

Підставою для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 282 336грн, ОСОБА_1 зазначила набуття їх безпідставно.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) відбулося за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз змісту статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

За обставинами справи та за змістом розписки від 10 березня 2020 року вбачається, що грошові кошти були передані подружжю ОСОБА_9 у зв`язку із укладенням між сторонами Договору про задоволення вимог іпотекодержателя та запереченням ОСОБА_2 вартості іпотечного майна, яке були визначене сторонами у договорі.

Отже, грошові кошти були передані подружжю ОСОБА_9 з метою вирішення спору про вартість іпотечного майна, про що зазначено у розписці від 10 березня 2020 року, а відтак правових підстав для висновку, що вказані грошові кошти є безпідставно набутими ОСОБА_2 у розумінні статті 1212 ЦК України немає.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 заявлені вимоги про стягнення грошових коштів тільки до ОСОБА_2 , хоча згідно розписки частина грошових коштів була отримана ОСОБА_3 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не були дотримані домовленості про те, що отримавши грошові кошти 10 березня 2020 року, він не має матеріальних претензій до ОСОБА_1 за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, не є підставою для задоволення зазначених позовних вимог, так як таке обґрунтування не ґрунтується на нормах матеріального права.

Щодо оскарження додаткового рішення суду

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У позовній заяві представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Шифердеккер О.О. зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат позивача на правову допомогу становить 30 000грн.

У зустрічній позовній заяві представник ОСОБА_1 - адвокат Гусак А.М. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивачка очікує понести у зв`язку із розглядом зустрічного позову складає 15 000грн витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 - адвокат Гусак А.М. зазначив, що відповідачка змушена звернутися за професійною правничою допомогою у зв`язку із пред`явленням до неї позову, її витрати на правову допомогу становлять 29 000грн та додаткового 5 500грн за судове засідання.

У березні 2023 року представником відповідачки - адвокатом Гусаком А.М. було подано клопотання про забезпечення витрат на правничу допомогу відповідача, в якому він просив зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок Вишгородського районного суду Київської області грошову суму у розмірі 29 000грн для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат відповідачки на професійну правничу допомогу у межах даної справи.

До вказаного клопотання представником відповідачки була долучена копія договору про надання правової допомоги № 01-05/2023 від 1 травня 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та АО «Лекс`юс» (адвокатське об`єднання), згідно п. 4.1 якого сторони домовились, що загальна вартість правової допомоги адвокатського об`єднання, що включає усю необхідну правову допомогу для представництва інтересів клієнта в Вишгородському районному суді Київської області у справі № 363/727/23 становить 29 000грн без ПДВ (с.с.186-187 т.1).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26 вересня 2023 року клопотання задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 в строк до початку наступного судового засідання внести на депозитний рахунок Вишгородського районного суду Київської області 29 000грн для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат відповідача на правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Платіжними дорученнями від 6 жовтня 2023 року, від 31 жовтня 2023 року та від 16 листопада 2023 року (с.с.227 т.2, с.с.25, 56 т.3) ОСОБА_2 було внесено на депозитний рахунок суду 29 000грн.

22 квітня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шифердеккер О.О. звернулась до суду із заявою про розподіл судових витрат, в якій просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 15 000грн.

1 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - Гусак А.М. подав заперечення на заяву представника позивача про розподіл судових витрат та пояснення щодо забезпечення судових витрат відповідачки, в яких просив відмовити в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Шифердеккер О.О. про розподіл судових витрат за зустрічним позовом та відшкодувати ОСОБА_1 , у зв`язку з розглядом справи за первісним позовом, за рахунок внесеної суми забезпечення судових витрат у розмірі 29 000грн.

Відмовляючи у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Шифердеккер О.О. та у відшкодуванні ОСОБА_10 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду в задоволенні позовних вимог кожної із сторін за їх позовами відмовлено, тому понесені судові витрати кожної із сторін покладаються на відповідну сторону і стягненню з іншої сторони не підлягають.

Додаткове рішення суду в частині відмови у відшкодуванні витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1

статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Переглядаючи додаткове рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 60 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 135 ЦПК України суд може зобов`язати сторони внести на депозитний рахунок суду попередньо визначену суму судових витрат, пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією, про що постановляє ухвалу (забезпечення судових витрат).

Відповідно до частини сьомої статті 135 ЦПК України у випадку задоволення позову суд ухвалює рішення про повернення внесеної суми позивачу, а у випадку відмови у позові, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду - про відшкодування за її рахунок витрат відповідача повністю або частково, в порядку, передбаченому статтями 141, 142 цього Кодексу. Невикористана частина внесеної позивачем суми повертається позивачу не пізніше п`яти днів з дня вирішення питань, зазначених у цій частині, про що суд постановляє ухвалу.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, представник відповідачки - адвокат Гусак А.М. детальний опис виконаних робіт по наданню правничої допомоги відповідачці за первісним позовом до суду не надав.

Враховуючи, що адвокат Гусак А.М. представляв інтереси ОСОБА_1 , як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом на підставі договору про надання правової допомоги № 01-05/2023 від 1 травня 2023 року, надання детального опису виконаних робіт саме за надання правової допомоги по первісному позову, є обов`язковим.

Доводи апеляційної скарги, що у зв`язку із відмовою у задоволенні первісного позову, відповідачка має право на відшкодування понесених витрат на правову допомогу,

є правомірними, разом із цим, частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Гусаком А.М. не було надано суду першої інстанції докази у підтвердження витрат відповідачки на правову допомогу за первісним позовом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції встановив факт того, що заявлена сума забезпечення витрат на правову допомогу у розмірі 29 000грн є співмірною зі складністю справ, обсягом процесуальних дій, ціною позову та є документально обґрунтованою згідно пункту 4.1 договору про надання правової допомоги від 1 травня 2023 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ухвалою суду від 26 вересня 2023 року тільки забезпечено можливі судові витрати відповідачки, а не констатовано правомірність та доведеність зазначених витрат, які підлягали доведенню відповідно до норм ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування відповідачці витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки суду відповідають фактичним обставин справи та наданим сторонами доказам, судом правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гусака Андрія Миколайовича залишити без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук