КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/8986/23

11 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу,-

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовомдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 16 листопада 2019 року між нею, як покупцем, та відповідачкою, як продавцем, через її довірену особу було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.

Згідно з пунктом 1 попереднього договору продавець у строк до 30 вересня

2020 року зобов`язувався передати у її власність з укладенням договору купівлі-продажу, а вона зобов`язувалася прийняти і оплатити квартиру

№ 117, секція № 3 , загальною площею 29,4 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці, площею 0,1079 га, з кадастровим номером :03:006:0019, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

За пунктом 4 попереднього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі

317 182,00 грн.

Згідно з пунктом 5 попереднього договору сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Всупереч умовам попереднього договору продавець не передав у її власність з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру ні до 30 вересня

2020 року, ні станом на день подання позову. Багатоквартирний житловий будинок, у якому має знаходитися квартира, не побудований та не введений в експлуатацію. Продавцем не повернуто їй сплачений аванс.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь 317 182,00 грн боргу за попереднім договором; 3 % річних з дня виникнення заборгованості до дня прийняття рішення у справі (станом на день подання позову складають 25 374,56 грн); інфляційні втрати з дня виникнення заборгованості до дня прийняття рішення у справі (станом на день подання позову складають 138 291,35 грн); відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн та понесені судові витрати в розмірі 16 445,28 грн, зокрема, 11 000 грн на правничу допомогу та 5 445,28 грн сплаченого судового збору.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 05 лютого 2024 року прийняв відмову позивача від позову в частині стягнення моральної шкоди у справі №369/8986/23, та закрив провадження у цій частині.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажузадоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 317 182 грн боргу за попереднім договором від 16 листопада 2019 року, три відсотки річних у розмірі 30938,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 157 325,39 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5445,28 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Козир Сергій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності відповідачки, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання, що є істотним порушенням норм процесуального права та за відсутності представника відповідачки, який надіслав до суду клопотанняя про відкладення розгляду справи, яке не було розглянуто судом першої інстанції.

Зазначає, що жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частина 5 статті 4 ЦПК України).

Щодо порушення норм матеріального права та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, сторона відповідача зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнув з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати, починаючи з 01 листопада 2020 року, проте судом не надана оцінка умовам Попереднього договору щодо строку виконання грошового зобов`язання та, відповідно,визначення моменту прострочення виконання такого зобов`язання, бо саме наявність прострочення грошового зобов`язання є підставою для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з аналізу положень п. 5 попереднього договору, визначені у цьому пункті умови щодо поверення авансу протягом одного місяця, могли наступити в будь який момент до закінчення строку дії обов`язку, передбаченого п. 1 попереднього договору (до 30 вересня 2020 року), а враховуючи той факт, що п. 5 попереднього договору не визначає момент з якого має рахуватися місячний строк для повернення сплаченого авансу, то в силу положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, такий момент мав визначатися пред`явленою вимогою позивача.

При цьому, судом першої інстанції не встановлено, що відповідач протягом строку дії попереднього договору відмовлявся чи ухилявся від укладання договору купівлі-продажу квартири.

Вважає, що вконтексті положень попереднього договору відмова (ухилення) від продажу квартири має розумітися, як умисні дії або бездіяльність спрямовані на не укладення договору купівлі продажу.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновків про те, що відповідачка ухилялась від продажу квартири, а також безпідставно установив, що прострочення зобов`язання розпочалось з 01 листопада 2020 року.

Також відповідач стверджує, що її довірена особа ОСОБА_3 отримані за поперднім договором кошти їй не передавав.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

25 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Козир Сергій Володимирович через підсистему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду заяву, в якій просив суд скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року, а матеріали даної справи передати до Господарського суду Київської області на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 (а.с. 210-218 том 1).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Матеріалами справи підтверджується, що постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року скасовано. Матеріали справи №369/8986/23 передано на розгляд Господарського суду Київської області, у провадженні якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Андрєєва Микити Андрійовича задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

У такому випадку рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року переглядається судом апеляційної інстанції за раніше поданою апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козира Сергія Володимировича.

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Борисова О.В., Рейнарт І.М. для розгляду справи№ 369/8986/23.

Протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 10 грудня 2025 року підтверджується заміна судді Борисової О.В. із визначенням судді Кирилюк Г.М. до складу колегії Ратнікової В.М., Рейнарт І.М. для розгляду цивільної справи № 369/8986/23.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Андрєєв Микита Андрійович проти доводів апеляційної скарги представника відповідачки заперечував посилаючись на їх безпідставність. Просив апеляційну скаргу залишити без задволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року- залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Козир Сергій Володимирович в судове засідання 11 грудня 2025 року не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки-повідомлення представнику відповідачки через систему Електронний суд 25.11.2025 року Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду судова повістка-повідомлення була доставлена представнику відповідачки адвокату Козир С.В. 25.11.2025 року о 10:50:40. Будь-яких заяв чи клопотань від сторони відповідача до апеляційного суду на день розгляду справи не надійшло. З огляду на заззначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідачки та її представника.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивачки, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 листопада 2019 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотарусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., реєстровий номер №3421 (нотаріальний бланк НОА 840336).

Відповідно до п.1 попереднього договору у строк до 30 вересня 2020 року продавець зобов`язується передати у власність покупеця, з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру № 117, секція № 3 , загальною площею 29,4 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці, площею 0,1079 га, з кадастровим номером :03:006:0019, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

Відповідно до умов п. 3 попереднього договору ціна продажу складає 317 282 грн.

Згідно п. 4 попереднього договору, при його укладенні на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв грошову суму в розмірі 317 182 грн. Суму у розмірі 100 грн покупець зобов`язується сплатити до 30.09.2020 року.

Відповідно умов до п. 5 попереднього договору, сторони також домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявності підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця.

Пункт 6 попереднього договору визначає, що сторони домовилися, що на день укладення основного договору квартира не повинна бути продана, заставлена, не перебувати у податковій заставі, у спорі та під забороною (арештом), щодо предмету договору має бути відсутня будь-яка заборгованість з оплати податків, комунальних послуг.

Відповідно до п. 7 попереднього договору проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений.

За умовами пункту 8 попереднього договору всі спори, пов`язані з цим договором або що з нього випливають, вирішуються сторонами в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Пункт 11 попереднього договору визначає, що цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до умов пункту 12 попереднього договору цей договір діє до моменту укладення Основного договору.

Умовами пункту 13 попереднього договору визначено, що зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого нотаріально посвідченого договору.

До 30.09.2020 року продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу квартиру № 117, секція № 3 , загальною площею 29,4 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці, площею 0,1079 га, з кадастровим номером :03:006:0019, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

Також, продавець не повернув покупцю одержану на підставі попереднього договору суму авансу в розмірі 317 182,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу, суд першої інстанції вказав на те, що відповідачем не було виконано умови попереднього договору щодо продажу позивачу квартири, у зв`язку з чим було порушено умови укладеного між сторонами попереднього договору та права ОСОБА_2 . За таких обставин, сплачена позивачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири сума коштів у розмірі 317 182,00 грн підлягає стягненню на користь позивачки з відповідачки.

Відповідно до п. 1 попереднього договору продавець ОСОБА_1 (відповідачка) у строк до 30 вересня 2020 року зобов`язувалась передати у власність покупцеві ОСОБА_2 (позивачці) з укладенням договорів купівлі-продажу квартиру №117, секція №3 , загальною площею 29,4 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці, площею 0,1079 га, з кадастровим номером :03:006:0019, що знаходиться на АДРЕСА_2 . Також, у пункті 5 попереднього договору сторони домовилися про повернення продавцем покупцеві авансу протягом одного місяця у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири.

Таким чином, прострочення виконання зобов`язання відповідачкою розпочалось з 01 листопада 2020 року. Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правоих підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання (01.11.2020 року) по дату ухвалення судового рішення у справі.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року невідповідає, оскільки ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, гласність і відкритість судового процесу (пункт 2 частини третьої статті 3 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частини друга, п`ята, шоста, восьма статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року по справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14 59цс18) вказано, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції».

Аналіз матеріалів даної справи свідчить, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 13.09.2023 року. Направлено копію ухвали учасникам справи. В матеріалах справи наявні докази вручення повістки відповідачу на підготовче судове засідання (а.с. 59 том 1).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.10.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 30.01.2024 року.

Докази повідомлення судом першої інстанції відповідачки ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні 30.01.2024 року, у справі відсутні.

Тобто, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачки, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Таким чином, встановивши, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачки ОСОБА_2 , яка не була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, про необхідність застосуванняпункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та скасування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року, що відповідає висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18.

Щодо вирішення спору по суті колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №918/631/19 та постановах Верховного Суду, від 21.02.2018 року у справі №910/12382/17, від 03.08.2022 року у справі №910/6232/21 та від 14.02.2023 року у справі №910/15531/21 відзначено, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору. Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Судом встановлено, що у строк до 30.09.2020 року основний договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 317 182,00 грн, оскільки основний договір купівлі-продажу квартири в обумовлений сторонами строк укладений не був, тому передана ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошова сума є авансом та підлягає поверненню позивачці.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13, та у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц (провадження № 61-513св18), від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17 (провадження № 61-18085св19), 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19), від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц (провадження № 61-18537св19), від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та інших.

У силу положень статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми авансу є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто, правовідношення, в якому у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), є грошовим зобов`язанням, а тому, відповідно, на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення суми авансу внаслідок припинення попереднього договору.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі, як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Отже, у справі, яка переглядається, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Колегією суддів встановлено, що період прострочення відповідачкою виконання зобов`язання щодо повернення позивачці авансового платежу настав 01.11.2020 року. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачка просить суд стягнути з відповідачки три проценти річних та інфляційні втрати за період з моменту прострочення зобов`язання по дату ухвалення судового рішення у справі.

Розрахувавши за допомогою програми «Ліга.Закон» інфляційні втрати, колегією суддів встановлено, що сума інфляційних втрат за період з 01.11.2020 року по 05.02.2024 року (дата ухвалення рішення судом першої інстанції) становить 157 325,39 грн.

Розрахувавши за допомогою програми «Ліга.Закон» три проценти річних, колегією суддів встановлено, що сума трьох процентів річних за період з 01.11.2020 по 05.02.2024 (дата ухвалення рішення судом першої інстанції) становить 30 938,24 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних у розмірі 30 938,24 грн, інфляційних втрат у розмірі 157 325,39 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що попередній договір не визначає момент з якого має рахуватися місячний строк для повернення отриманої суми авансового платежу, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Попередній договір автоматично припиняється у разі не укладення основного договору у встановлений у попередньому договорі строк, причому це не залежить від причин пропущення цього строку (вина, ухилення сторони чи сторін, тощо). Відповідна позиція щодо застосування ст. 635 ЦК України висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі №607/15301/18.

Укладений між сторонами попередній договір має чітко встановлений строк в який мав бути укладений Основний договір купівлі продажу, а саме 30.09.2020 року. У вказаний строк Основний договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладено.

А відтак, оскільки Основний договір не укладений у погоджений строк і попередній договір через це припинився, мета та підстави для зберігання відповідачем сплачених позивачем коштів припинилися 01.10.2020 року (наступний день за днем в який мав бути укладений Основний договір), то саме з 01.10.2020 року у відповідачки розпочався відлік місячного строку для повернення авансового платежу, підстава зберігання якого існувала, проте згодом «відпала».

Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача у неукладенні Основного договору відсутня, колегія суддів також відхиляє, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №918/631/19 та постановах Верховного Суду, від 21.02.2018 року у справі №910/12382/17, від 03.08.2022 року у справі №910/6232/21 та від 14.02.2023 року у справі №910/15531/21 відзначено, що аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір».

У преамбулі цього Закону зазначено, що він визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Під час подання позовної заяви до суду ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 5445,28 грн.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору у розмірі 5445,28 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч. 8 ст. 141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

В суді першої інстанції позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу (договору про надання правової допомоги, детального опису робіт, виконаних адвокатом, актів виконаних робіт, тощо). За таких обставин, колегія суддів суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки понесених нею витрат на правову допомогув суді першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козира Сергія Володимировича підлягає частковому задоволенню, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 317 182,00 грн авансу за попереднім договором від 16 листопада 2019 року, трьох відсотків річних у розмірі 30 938,24 грн, інфляційних втрат у розмірі 157 325,39 грн, у задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 546,570, 610, 625, 626, 628, 635 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 128, 134, 137, 141, 211, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козира Сергія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу задовольнити частково.

Стягнутиз ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючої по АДРЕСА_3 )на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживаючої за адресою АДРЕСА_4 )317 182,00 (триста сімнадцять тисяч сто вісімдесят дві) гривні боргу за попереднім договором від 16 листопада 2019 року, три відсотки річних у розмірі 30938 (тридцять тисяч дев`ятсот тридцять вісім) гривень 24 копійки, інфляційні втрати у розмірі 157325 (сто п`ятдесят сім тисяч триста двадцять п`ять) гривень 39 копійок.

Стягнутиз ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючої по АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживаючої за адресою АДРЕСА_4 )судовий збір у розмірі 5445 (п`ять тисяч чотириста сорок п`ять) гривень 28 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: