ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2025 року м. Кропивницький

справа № 397/712/24

провадження № 22-ц/4809/1108/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л. (суддя-доповідач)

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

з участю секретаря: Демешко Л.В.

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», інтереси якого представляє адвокат Попов Євген Васильович;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

третя особа - ОСОБА_3 , інтереси якої представляє адвокат Істоміна Катерина В`ячеславівна.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2025 року , у складі головуючого судді Максимовича І.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, що незаконно відчужений, шляхом продажу на публічних торгах в рамках виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, що незаконно відчужений, шляхом продажу на публічних торгах в рамках виконавчого провадження.

В обгрунтування позову вказано, що 12.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 4 та договір застави.

18 травня 2012 року між ТОВ «Простофінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким право грошової вимоги за кредитним договором № 4 від 12.09.2008 перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Даний факт встановлений рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 22.01.2014 у справі №397/2252/13-ц, яким також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 4 від 12.09.2008 у розмірі 79760,23 грн та витрати судового збору у сумі 797,60 грн.

Позивач посилався на те, що 11.07.2019 приватним виконавцем Мехед О.В. було відкрито виконавче провадження (ВП НОМЕР_2) з примусового виконання виконавчого листа №397/2252/13-ц, виданого Олександрівським районним судом Кіровоградської області 23.05.2017, яке на день звернення із позовом не було виконано.

Позивачу стало відомо, що автомобіль, що належить ОСОБА_2 на праві власності та виступає забезпеченням за кредитним договором, незаконно був відчужений ОСОБА_1 .

Посилаючись на ч.1 ст.589, ч.1 ст.592 ЦК України, Закону України «Про заставу» та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», вважав, що реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави іншої особи, у зв`язку з чим на предмет застави може бути звернено стягнення.

У результаті порушення ОСОБА_2 умов договору застави, шляхом відчуження предмету застави, без згоди заставодержателя, позивач був позбавлений права задовольнити свої вимоги у способи, визначені договором застави, чим порушені його права та охоронювані законом інтереси.

Згоду на відчуження предмету застави ТОВ «Кредитні ініціативи» не надавало.

У Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна на момент відчуження автомобіля та на день звернення із позовом наявні відомості про обтяження предмета застави, а тому ОСОБА_1 не є і не може бути визнана добросовісним набувачем вказаного автомобіля.

Таким чином, в результаті протиправних дій ОСОБА_2 , в комплексі порушення умов кредитного договору та договору застави, а також відчуження предмету застави без згоди Заставодержателя, ТОВ «Кредитні ініціативи» позбавлено права задовольнити свої вимоги у способи визначені законодавством України, що призводить до порушення права та охоронюваних законом інтересів ТОВ «Кредитні ініціативи».

Тому, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №4 від 12.09.2008, укладеного між ТОВ «Просто Фінанс» та ОСОБА_2 , у розмірі 79760,23 грн звернути стягнення на предмет застави, що незаконно відчужений ОСОБА_1 , а саме: транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , шляхом продажу зазначеного автомобіля ТОВ «Кредитні ініціативи» на публічних торгах в рамках виконавчого провадження, за початковою ціною визначеною оцінкою майна на момент продажу.

Заочним рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ні відповідачами, ні третьою особою не було надано доказів на підтвердження відсутності кредитної заборгованості встановленої заочним рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 22.01.2014 у справі №397/2252/13/ц.

Вказує, що суд першої інстанції неповно з?ясував обставини, що мають значення для справ та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що при зверненні із позовом до суду було надано усі належні та допустимі докази у справі, оскільки суд першої інстанції відкрив провадження у справі і не залишав позов без руху з підстав не надання доказів.

ОСОБА_3 , інтереси якої представляє адвокат Істоміна К.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Зазначала, що відчуження транспортного засобу та його реєстрація були проведені відповідно до вимог чинного законодавства.

Вважає ОСОБА_1 добросовісним набувачем, а вимога позивача про стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та вилучення транспортного засобу по суті зводяться до витребування майна у добросовісного набувача ,що порушує ст. 41 Конституції України та ст.. 321 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним нормам процесуального законодавства, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не надало належних доказів переходу до нього права грошової вимоги за кредитним договором №4 від 12.09.2008, укладеним між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_2 , а тому суд першої інстанції позбавлений можливості впевнитись у законності права вимоги позивача до відповідачів.

Дане твердження не відповідає висновкам викладених у заочному рішенні Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 22 січня 2014 року у справі ЄУН 397/2252/13 -ц, згідно якого стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №4 в розмірі -79760,23 грн .

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що ТОВ «ПростоФінанс» відступило право грошової вимоги за кредитним договором №4 від 12.09.2008 ТОВ «Кредитні ініціативи».

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звернувшись із цим позовом, позивач посилався на те, що у результаті порушення ОСОБА_2 умов договору застави, шляхом відчуження предмету застави, без згоди заставодержателя, ТОВ «Кредитні ініціативи» було позбавлено права задовольнити свої вимоги у способи, визначені договором застави, чим порушені його права та охоронювані законом інтереси.

Позивач просив звернути стягнення на предмет застави, що незаконно відчужений, шляхом продажу на публічних торгах в рамках виконавчого провадження, а саме на транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, 2008 року випуску № кузова НОМЕР_1 .

Колегія суддів встановила, що на даний час власником транспортного засобу марки HYUNDAI SONATA, 2008 року випуску № кузова НОМЕР_1 є - ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою та другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що позов мав бути також пред`явлений до - належного відповідача , а саме ОСОБА_3 .

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особи.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Як встановлено ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, із скасуванням оскаржуваного судового рішення із відмовою у задоволенні позову з інших підстав, а саме, що позов не було пред`явлено до ОСОБА_3 , яка є власницею автомобіля.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України ,якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2025 року - задовольнити частково.

Заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2025 року - скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, що незаконно відчужений, шляхом продажу на публічних торгах в рамках виконавчого провадження - відмовити.

Судові витрати понесені під час розгляду справи покласти на позивача.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний