Провадження № 2/761/6015/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року

Шевченківський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого судді: Кондратенко О.О.

при секретарі: Однолько Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ?Свеа Фінанс? до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В :

В березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю ?Свеа Фінанс? (надалі по тексту - ТОВ ?Свеа Фінанс?) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просило суд:

-стягнути з ОСОБА_1 на його (ТОВ ?Свеа Фінанс?) користь заборгованість за договором кредитної лінії №940488470 від 26 січня 2022 року на загальну суму 40 854, 55 грн., з яких: 8 346, 06 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 32 508, 49 грн. - заборгованість по відсоткам, 2 422, 40 грн. - судовий збір.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26 січня 2022 року між ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога? та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 940488470 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Згідно п,1.1. договору Кредитодавцем було надано Позичальникові Кредит у вигляді відновлювальної Кредитної лінії в розмірі Кредитного ліміту від 2 000, 00 до 50 000, 00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язався повернути Кредит та сплачувати проценти Кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у Договорі. Вказує, що відповідач добровільно за допомогою мережі Інтернет перейшла на офіційний сайт ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога? www.moneyveo.ua, направила заявку на отримання кредитних коштів, у відповідь ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога? сформувало і надало відповідачу для ознайомлення Договір кредитної лінії № 940488470, який відповідач підписав шляхом введення одноразового ідентифікатора ST923RG6 у розділі ІТС 26.01.2022 21:04:53, таким чином уклала кредитний договір без зовнішнього примусу. Крім цього, вказує, що первісним кредитором були виконанні зобов`язання в повному обсязі та надано відповідачу кредит у сумі 8 346, 06 грн., проте, відповідач порушив умови щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість по сплаті кредиту та процентів, яка становить 40 854, 55 грн., з яких: 8 346, 06 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 32 5083 49 грн. - заборгованість по несплаченим відсотками за користування кредитом. В подальшому, 28 листопада 2018 року, ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога? відступило вимоги за договором кредитної лінії №940488470 від 26 січня 2022 року ТОВ ? Таліон Плюс?, яке у свою чергу, 02 травня 2024 року відступило вимоги за договором кредитної лінії №940488470 від 26 січня 2022 року ТОВ ?Свеа Фінанс?, на підставі якого право грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії №940488470 від 26 січня 2022 року перейшло до позивача.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422, 40 грн.

Відповідач, своїм правом щодо направлення відзиву на позовну заяву не скористався; відзив на позовні вимоги до суду не надіслав.

Представник позивача в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; просив суд, провести розгляд справи за його відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі з підстав, викладених у позові; проти проведення заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; письмовий відзив на позов не надіслав, як і не направив свого представника для прийняття участі у розгляді справи.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки, позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, суд, відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Перевіряючи обставини по справі судом встановлено, що 26 січня 2022 року між ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір кредитної лінії № 940488470 про надання кредитодавцем позичальникові кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2 000, 00 до 50 000, 00 грн., які можуть надаватись повною сумою або частинами (траншами) з використанням платіжної картки, на умовах строковості, зворотності та платності (п.1.1, 1.3 договору).

Договір підписано з боку позичальника з використанням одноразового ідентифікатора відповідно до узгодженої сторонами положення п.3 Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту продукту ?ВЕОКАРД? ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?.

Вартість послуг кредитодавця та ціна договору з визначенням порядку погашення кредиту і сплати процентів узгоджена п.1.8 Договору, згідно якого оплата щомісячних платежів здійснюється протягом 5 календарних днів після спливу кожного місяцю з визначенням фіксованої базової процентної ставки 730% річних, дисконтної процентної ставки за перший місяць о розмірі 178, 85% річних та подальшої дисконтна процентна ставка у розмірі 361, 35 % річних у випадку своєчасності погашення платежів.

Згідно паспорту споживчого кредиту ?ВЕОКАРД? до Договору № 940488470 від 26 січня 2022 року, перерахунок грошових коштів здійснюється за реквізитами платіжної картки позичальника, випущеної йому банком в рамках договору ?ВЕОКАРД?.

За заявкою на отримання грошових коштів в кредит від 26 січня 2022 року, платіжною карткою ОСОБА_1 зазначена картка НОМЕР_1 .

З розрахунку заборгованості по кредитному договору, укладеному з ОСОБА_1 26 січня 2022 року, виготовленому станом на 27 червня 2023 року ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, зазначено, що по тілу кредиту нараховано 9 962, 60 грн., за відсотками нараховано 32 654, 95 грн.

За Договором Факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року ТОВ ?Таліон Плюс?, як Фактор та ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, як клієнт уклали Договір про відступлення клієнтом фактору прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати клієнтові гроші у розмірі по 100 000 грн. за кожний реєстр на умовах, визначених договором, при цьому сторонами узгоджено, що у випадку передачі більш одного реєстру кожен наступний реєстр є самостійним Додатком, що не змінює попередній.

Між ТОВ ?Таліон Плюс?, як Фактором та ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, як клієнтом були укладені Додаткові угоди №26 від 31 грудня 2020 року, Додаткова угода №27 від 31 грудня 2021 року, Додаткова угода №31 від 31 грудня 2022 року Додаткова угода №32 від 31 грудня 2023 року з продовження дії Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопаду 2018 року, на один рік.

З витягу реєстру прав вимоги №237 від 27 червня 2023 року за №3816 зазначено права вимоги по кредитному Договору № 940488470 від 26 січня 2022 року з визначенням розміру вимоги: по основному боргу 8 346, 06 грн., заборгованості за відсотками 32 508, 49 грн., загальної суми заборгованості 40 854, 55 грн.

Договором факторингу №02/0521-01/01.02-11/24 від 02 травня 2024 року, укладеному між ТОВ ?Свеа Фінанс, як фактором та ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, як клієнтом узгоджено відступлення клієнтом фактору прав вимоги зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги до цього Договору, а фактор набуває права вимоги та сплачує клієнту фінансування у розмірі 1 265 008, 51 грн.

За платіжною інструкцією № 9599 від 02 травня 2024 року ТОВ ?Свеа Фінанс? перерахувала ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, 1 265 008, 51 грн.

З витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 02 травня 2024 під № 3 253 передано право вимоги за кредитним договором № 940488470 від 26 січня 2022 року до ОСОБА_1 у розмірі заборгованості за тілом кредиту 8 346, 06 грн., за відсотками 32 508, 49 грн. та загальну суму 40 854, 55 грн.

Згідно розрахунку заборгованості, складеного ТОВ ?Таліон Плюс?, станом на 27 червня 2023 року нараховано за тілом кредиту 8 346, 06 грн., 02 травня 2024 року сплачено за тілом кредиту 8346, 06 грн.; станом на 27 червня 2023 року нараховано 32 508, 49 грн. відсотків, 02 травня року сплачено 32 508, 49 грн. відсотків.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із стягненням заборгованості по кредитному договору врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

Згідно з частини 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Крім того, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України ?Про електронну комерцію?.

Відповідно до ст. 3 Закону України ?Про електронну комерцію?, в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ч. 3 ст.11 Закону України ?Про електронну комерцію?, в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України ?Про електронну комерцію?, в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України ?Про електронну комерцію?).

Положення ч. 6 ст.11 Закону України ?Про електронну комерцію?, в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України ?Про електронну комерцію?, в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Так, відповідно до ст. 12 Закону України ?Про електронну комерцію?, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України ?Про електронний цифровий підпис?, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положення Закону України ?Про електронну комерцію? передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України ?Про електронний цифровий підпис?, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України ?Про електронний цифровий підпис?.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першоїстатті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.

З урахуванням вищезазначеного, суд, а також наданих стороною позивача доказів, суд прийшов до висновку, доведеним факт укладення 26 січня 2022 року між ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником кредитного договору (договору про надання кредитної лінії) № 940488470.

Сторона відповідача не подала доказів того, що персональні дані відповідача (РНОКПП, номер телефону, адреса місця проживання та електронної пошти) були використані неправомірно, а саме: для укладення Кредитного договору від її імені, оскільки, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталась (докази про протилежне у матеріалах справи відсутні), як і не оскаржувала правомірність Кредитного договору в судовому порядку, що (у відповідності до статті 204 ЦК України) є правовою підставою для висновку про його правомірність. Крім того, стороною відповідача не доведено того, що зазначений у кредитному договорі номер телефону, на який направлявся одноразовий ідентифікатор, не належить відповідачу. Натомість, цей же номер зазначений у анкетних даних відповідача у відзиві.

За вищенаведених обставин в їх сукупності суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту укладення відповідачем 26 січня 2022 року договору кредитної лінії №940488470, шляхом підписання його відповідачем електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення входу ним на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

В той же час, стосовно доведеності самого факту наявної заборгованості та її розміру суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України ?Про бухгалтерський облік та фінансову звітність?.

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5,5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (що було чинним на час видачі кредиту), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно з пунктами 61,62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження існуючої заборгованості суд прийшов до висновку, що доданий позивачем до позову документ, під назвою ?Розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 січня 2022 року?, виготовлений станом на 27 червня 2023 року ТОВ ?Манівео швидка фінансова допомога?, а також розрахунок заборгованості на 02 травня 2024 року, здійснений ТОВ ?Таліон Плюс? по кредитному договору, укладеному 26 січня 2022 року з ОСОБА_1 , не є належними доказам на підтвердження позовних вимог про наявність кредитної заборгованості, оскільки, вони не відповідають вимогам 4.8 та 5.5 Положення № 254 та п. 61 Положення №75, так як, не містять саме виписку по рахунку або відомості щодо нарахування на банківську картку позичальника запозичених грошей.

Фактично розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а є відображенням односторонніх арифметичних обчислень позивача і не є підставою для встановлення певних фактів та обставин, що мають значення для справи.

При цьому суд зауважує, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, дати та суми платежів і списань за кредитним договором, є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені з додержанням статті 9 Закону України ?Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, у той ча,с як наданий позивачем розрахунок не є документами первинної бухгалтерської документації.

На думку суду, відсутність детального розрахунку не підтверджує правильності нарахування відсотків за кредитним договором, наявності у позичальника боргу у розмірі, заявленого до стягнення кредитодавцем. Надані позивачем документи лише констатують заборгованість у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

З боку позивача доказів щодо належності відповідачу конкретної банківської карки та виписку з руху коштів по вказаної картки не надходило.

Окремо, суд звертає увагу на те, що надані суду позивачем розрахунки визначають розмір заборгованості за кредитним договором № 814 від 26 січня 2022 року, в той час, як позовні вимоги пред`явлено щодо заборгованості за договором кредитної лінії № 940488470 від 26 січня 2022 року.

Отже, суд ставить під сумнів, що надані позивачем розрахунки заборгованості є доказом наявності заборгованості відповідача у спірних правовідносинах.

У відповідності до вимог ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору.

Вищенаведене унеможливлює врахування зазначених документів, як належних доказів, які б підтверджували розмір заборгованості, заявлений банком до стягнення з відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги, а тому, в задоволенні позову належить відмовити. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ?Свеа Фінанс? до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: