Провадження № 2/369/4068/25
РІШЕННЯ

Іменем України

31.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В. при секретарі судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу № 759/18835/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» про розірвання договору, стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» (далі відповідач) про розірвання договору, стягнення грошових коштів та моральної шкоди, згідно якого просила суд розірвати договір бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» (), стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» () на користь ОСОБА_1 15783,26 доларів США, сплачених останньою за договором бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року, а також 50000 грн. моральної шкоди. Також позивачем заявлено клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу, згідно якого останній просив стягнути з відповідача на користь позивача 16 000 грн. витрат на професійну правову допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовані наступним.

ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Петрівський квартал-2» (відповідач) ряд договорів: попередні договори купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2021 № 8/9, 8/10, 8/11, 8/12, 8/13, 8/14, 8/16, 8/17, та договір бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року.

Відповідно до зазначених договорів позивачем було висловлено наміри придбати певні об`єкти нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , а саме: паркомісце №9,10,11,12,13,14,16,17.

23.06.2021 року позивачем були внесені грошові кошти в загальній сумі 15783 (п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят три) дол. 26 центів в якості часткової оплати за забудову вказаних 8 паркомісць у забудовника з умовою, що будівництво паркомісць будуть завершені до кінця 2021 року та передані у власність замовнику.

Відповідно до п.2.3 Договору бронювання на об`єкт нерухомості від 23.06.2021 року, дата укладання договору на придбання вказаних паркомісць була визначена 25.08.2021 роком, введення будинку в експлуатацію 31.12.2021 року.

Станом на теперішній час будівництво вказаних паркомісць не завершено, та позивача не повідомлено про орієнтовну дату завершення такого будівництва.

Більш того, під час зустрічі позивача із менеджером відповідача в березні 2023 року позивачу було продемонстровані лише напівготові паркомісця, і як виявилось, що було продемонстровані абсолютно не ті паркомісця, щодо будівництва яких були укладені вищевказані договори.

Тобто, у порушення своїх зобов`язань відповідачем не здійснюється будівництво, що створює реальну та об`єктивну загрозу залишитись і без коштів і без об`єктів нерухомості.

У зв`язку з наведеним позивачем було виявлено бажання розірвати укладений договір бронювання. Зокрема, 28.06.2024 року позивачем було направлено претензію до забудовника з вимогою розірвати договір бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року з поверненням сплачених коштів у розмірі 15783,26 доларів США, однак відповідач навіть відмовляється отримувати поштову кореспонденцію, яка надходить від позивача.

На час подання позову до суду, відповідач жодним чином не відреагував на вимоги позивача, договір не розірвав, сплачені позивачем грошові кошти на загальну суму 15783,26 доларів США не повернув.

Враховуючи порушення зобов`язань щодо будівництва нежитлового приміщення, бездіяльність відповідача, на думку позивача, договір бронювання на об`єкт нерухомості має бути розірваним в судовому порядку зі стягненням сплачених коштів на виконання умов договорів з ТОВ «Петрівський квартал 2» у сумі 15783,26 доларів США. Крім того, діями відповідача позивачу також була завдана і моральна шкода, яку позивач оцінює у 50000 грн. та має намір стягнути з відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2024 року відкрито позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 10.02.2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання 05.05.2025 року представник позивача не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій на позовних вимогах наполягає, просив розглянути справу без його участі, проти постановлення заочного рішення не заперечує.

У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи, відзив на позов до суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Оскільки, згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи.

Відповідно до частини 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до частини 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Петрівський квартал-2» ряд договорів: попередні договори купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2021 № 8/9, 8/10, 8/11, 8/12, 8/13, 8/14, 8/16, 8/17, та договір бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року.

Відповідно до зазначених договорів позивачем було висловлено наміри придбати певні об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: паркомісце № 9, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 17.

23.06.2021 року позивачем були внесені грошові кошти в загальній сумі 15783 (п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят три) дол. 26 центів в якості часткової оплати за забудову вказаних 8 паркомісць у забудовника з умовою, що будівництво паркомісць будуть завершені до кінця 2021 року та передані у власність замовнику.

Відповідно до п.2.3 Договору бронювання на об`єкт нерухомості від 23.06.2021 року, дата укладання договору на придбання вказаних паркомісць була визначена 25.08.2021 роком, введення будинку в експлуатацію 31.12.2021 року.

Станом на теперішній час будівництво вказаних паркомісць не завершено, та позивача не повідомлено про орієнтовну дату завершення такого будівництва.

Більш того, під час зустрічі позивача із менеджером відповідача в березні 2023 року позивачу було продемонстровані лише напівготові паркомісця, і як виявилось, що було продемонстровані абсолютно не ті паркомісця, щодо будівництва яких були укладені вищевказані договори.

Тобто, у порушення своїх зобов`язань відповідачем не здійснюється будівництво, що створює реальну та об`єктивну загрозу залишитись і без коштів і без об`єктів нерухомості.

У зв`язку з наведеним позивачем було виявлено бажання розірвати укладений договір бронювання. Зокрема, 28.06.2024 року позивачем було направлено претензію до забудовника з вимогою розірвати договір бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року з поверненням сплачених коштів у розмірі 15783,26 доларів США, однак відповідач навіть відмовляється отримувати поштову кореспонденцію, яка надходить від позивача.

На час подання позову до суду, відповідач жодним чином не відреагував на вимоги позивача, договір не розірвав, сплачені позивачем грошові кошти на загальну суму 15783,26 доларів США не повернув.

Відповідно до ч. 2. ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Об`єкт будівництва наразі не побудований, і при цьому виконання будівельних робіт тимчасово призупинене.

За таких обставин, та враховуючи, що строк готовності Об`єкта будівництва до експлуатації 31.12.2021 року не дотриманий, позивачу завдано такої шкоди, за якої він значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні Договору бронювання на об`єкт нерухомості, а саме: отримати у власність спірні паркомісця.

Суд вважає, що зазначена обставина є істотним порушенням Договору бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року, а тому, керуючись ч. 2 ст. 651 ЦК України, суд вбачає за можливе його розірвати.

При вирішенні справи в цій частині суд враховує також і протиправну поведінку Відповідача, яка проявляється у перешкоджанні реалізації Позивачем його права на розірвання спірного договору.

Одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Так, згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11 серпня 2021 року в справі №723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Враховуючи, що відповідними умовами договору Позивачці надано право у будь-який момент строку дії договору відмовитись від його виконання шляхом надіслання письмової відмови, і Позивачка скористалась наданим їй правом, однак не може його реалізувати виключно через штучне перешкоджання Відповідачем, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог у частині щодо розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів, які були сплачені Позивачкою на їх виконання залишається єдиним способом відновлення порушених прав Позивачки.

Суд зауважує, що такі обставини свідчать про те, що позивачці було завдано такої шкоди, за якої вона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладенні договору, а саме: отримати у власність об`єкт нерухомості. Таким чином, фактично досягти мети задля якої укладався спірний договір.

З огляду на що, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та розриває Договір бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року в судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України та стягує з відповідача на користь позивача 15783,26 доларів США, сплачених за договором бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди з Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2», суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Встановивши, що невиконанням взятих на себе зобов`язань за договором бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року життя позивача було перенасичене негативними емоціями та психічними переживаннями, які призвели до позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, які він міг би реалізувати не витрачаючи часу на захист своїх порушених прав у судовому порядку, суд робить висновок, що позивачу дійсно була завдана моральна шкода.

З урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач, вимог розумності та справедливості, суд вбачає підстави для відшкодування позивачу від Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» моральної шкоди в загальному розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу (правову) допомогу суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи з метою захисту своїх порушених прав позивачка, позивач уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги Юрист Онлайн» договір про надання правової допомоги/юридичних послуг від 14.03.2024 року.

Відповідно до п. 3.1. договору розмір оплати за виконання з юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п. 1.2. цього Договору, становить 16 000 грн.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг № 13032410 від 09.08.2024 року виконавець (ТОВ «Центр правової допомоги Юрист Онлайн») надав замовнику ( ОСОБА_1 ) послугу із складання проекту позовної заяви до суду вартістю 16 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Дослідивши, додані представником позивача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу та покладає на відповідача 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» про розірвання договору, стягнення грошових коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Розірвати договір бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» (Київська обл., Бучанський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Соборна, буд. 2В; ідентифікаційний код: 40616059) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 15 783,26 доларів США, сплачених за договором бронювання на об`єкт нерухомості А.С.8/П.М.5 від 23 червня 2021 року, 10 000 грн. моральної шкоди та 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 31.12.2025 року.

Суддя А.В. Янченко