КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Міністерство розвитку громад та територій України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року в складі судді Пономаренко Н. В.,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «АМПУ», третя особа - Міністерство інфраструктури України, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «АМПУ» від 11 жовтня 2019 року № 762-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «АМПУ». Справу № 761/44699/19 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «АМПУ», третя особа - Міністерство інфраструктури України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року вказану справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання.

09.12.2024 ОСОБА_1 в особі представника Гуцола Р. І. звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ДП «АМПУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.10.2019 по 26.09.2024 в загальному розмірі 10 998 299,04 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «АМПУ», третя особа - Міністерство розвитку громад та територій України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 5 234 393,22 грн. В іншій частині - відмовлено.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 16 367,68 грн.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 50 000 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 87 309,18 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

07.07.2025 представник ДП «АМПУ» - Неїжпапа Ю. А. через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року в частині задоволених вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 5 234 393,22 грн змінити та зменшити розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 5 234 393,22 грн до 1 043 552,58 грн (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів).

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 50 000 грн скасувати та відмовити у їх задоволенні.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року в частині стягнення судового збору у розмірі 16 367,68 грн скасувати та відмовити у стягненні судового збору.

Вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Щодо стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначає, що позовна заява про поновлення працівника на роботі розглядалась більше одного року з вини останнього.

Так, при зверненні 19.11.2019 з даним позовом, ОСОБА_1 не додав до позовної заяви, апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від. 20 жовтня 2021 року доказів сплати судового збору, що слугувало підставою для залишення позовної заяви та апеляційної скарги без руху для сплати судового збору по вимогам майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Матеріали справи також містять клопотання від 31.03.2020 про відкладення розгляду справи, призначеного на 13.04.2020 ( засідання не відбулось у зв`язку з неявкою обох сторін), клопотання від 19.11.2020 про відкладення розгляду справи, призначеного на 26.11.2020 ( відкладено у зв`язку із можливістю дати позивачу особисті пояснення).

З огляду на вищевикладене, а також представництво інтересів позивача кваліфікованим адвокатом, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період більше одного року відсутні.

Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період не більше одного року буде відповідати принципу пропорційності та забезпечить баланс інтересів сторін.

Також просить врахувати ту обставину, що звільнення позивача відбулось на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України із виплатою позивачу вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, у відповідності до вимог ст. 44 КЗпП України. Враховуючи визнання незаконним та скасуванні наказу про звільнення позивача , підстава для виплати вихідної допомоги при звільненні відпала, разом з тим, виплачена ОСОБА_1 вихідна допомога не підлягає поверненню ДП "АМПУ".

З огляду на те, що метою виплати вихідної допомоги при звільненні працівника на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України є матеріальне забезпечення працівника у період пошуку ним роботи. Схожа мета досягається і оплатою працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає врахуванню під час вирішення даного спору.

Звертає увагу, що судом касаційної інстанції під час розгляду справи з власної ініціативи двічі було зупинено провадження у справі з огляду на складність застосування п. 5 ст. 41 КЗпП України , як підстави звільнення працівника, та неоднозначність судової практики щодо її застосування.

Вищенаведені обставини з урахуванням відсутності вини ДП "АМПУ" у тривалому розгляді, принципів розумності та справедливості зумовлюють правомірні очкування щодо їх врахування під час вирішення питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та обмеження такого періоду однорічним строком, оплата якого покладається на роботодавця.

При цьому розмір середнього заробітку за один рік вимушеного прогулу позивача складає 1 043 552,58 грн (4157,58 грн х 251 роб. день) з огляду на однорічний період вимушеного прогулу з 16.10.2019 - по 15.10.2020 (251 робочий день).

Щодо витрат на правову допомогу ДП «АМПУ» вважає, що стягнуті з нього витрати у вигляді гонорару успіху не відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, неспіврозмірні із виконаною роботою у суді.

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що представником позивача не надано жодного обґрунтування обсягу фактичних дій, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, чи то опису робіт (наданих послуг).

Представником позивача здійснювалась правнича допомога на стадії розгляду справи в касаційній інстанції, вже після подачі позову, апеляційної та касаційної скарги, результатом скасування касаційним цивільним судом судових рішень у цій справі стало саме зміна судової практики у іншій справі.

Також, відшкодування стягнутих з ДП «АМПУ» витрат на правову допомогу, за відсутності достатнього обґрунтування та з огляду на обставини справи матиме надмірний характер, та направлене виключно з метою збагачення позивача за рахунок ДП «АМПУ».

Звертає увагу, що докази, які слугували підставою для стягнення витрат на правову допомогу, 20.12.2024 були повернуті позивачу.

Судом не взято до уваги доводи відповідача щодо його складного фінансового стану, яке позбавлене можливості повноцінно функціонувати з огляду на закриття морських портів Бердянськ, Маріуполь, Скадовськ, Херсон у зв`язку з військовою агресією рф проти України.

Крім того, ДП "АМПУ" внесене у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Також вважає, що питання щодо вирішення компенсації витрат зі сплати судового збору за розгляд справи у судах першої, апеляційної, касаційної інстанціях повинно розглядатись саме касаційним судом, а не судом першої інстанції.

Окремо звертає увагу, що позивач був звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19), а тому сплачені позивачем витрати не підлягають та не можуть бути стягнуті з ДП "АМПУ".

18.09.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Гуцол Р. І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Стягнути з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи, що виражена в якості «гонорару успіху» відповідно до доказів, які містяться у справі (т. 3 а.с. 14-15), з урахуванням розумності та співмірності у розмірі 100 000 грн.

Посилається на відсутність вини позивача у тривалості розгляду справи та безпідставності вимог про обмеження періоду стягнення одним роком. Аргумент про вину позивачу у затягуванні розгляду справи є юридично неспроможним та фактично непідтвердженим. Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх тверджень в цій частині.

Зазначив, що дії позивача щодо несплати судового збору не були проявом недобросовісності чи зловживання правами, а вимушеною реакцією на прямі вимоги судів, які на той час, керуючись усталеною судовою практикою, залишали відповідні процесуальні документи без руху до моменту сплати судового збору. Виконання ухвал суду не може кваліфікуватися як дія, спрямована на затягування процесу. Спроба відповідача використати пізнішу сприятливу для себе зміну практики для звинувачення позивача є порушенням фундаментального принципу правової визначеності. Суд першої інстанції надав оцінку аргументам відповідача щодо клопотань позивача про відкладення розгляду справи.

Також вважає неприпустимим врахування виплаченої вихідної допомоги при визначенні розміру середнього заробітку, оскільки ці дві виплати мають різну правову природу.

Зазначив, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу діяв у відповідності до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, він не стягнув автоматично 50% від присудженої суми, як це було передбачено додатковою угодою до договору про надання правової допомоги, а, реалізуючи свої дискреційні повноваження, зменшив суму з 2 617 196,61 грн до 50 000 грн. Вказана сума є співмірною, розумною та обґрунтованою з огляду на виняткову тривалість, надзвичайну складність справи, значний обсяг роботи, високу ціну позову та значення справи для позивача.

Посилання відповідача на свій складний фінансовий стан через воєнну агресію не морже бути підставою для повного звільнення від обов`язку відшкодувати судові витрати, які виникли у позивача внаслідок неправомірних дій самого відповідача. Суд першої інстанції, очевидно, врахував усі обставини, в тому числі й можливий фінансовий стан відповідача, коли зменшив суму відшкодування до помірних 50 000 грн.

Вважає також хибним твердження відповідача про те, що питання розподілу судового збору за всі інстанції мав вирішувати суд касаційної інстанції. Оскілки суд першої інстанції за результатами нового розгляду ухвалив рішення по суті вимоги про стягнення середнього заробітку, він був зобов`язаний здійснити розподіл усіх пов`язаних з нею судових витрат, понесених на всіх стадіях процесу.

В судовому засіданні представник ДП «АМПУ» - Неїжпапа Ю. А. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Гуцол Р. І. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом ДП «АМПУ» від 08 лютого 2018 року № 66-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «АМПУ» з 09 лютого 2018 року.

Наказом № 762-к від 11 жовтня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «АМПУ» та звільнено останнього з роботи на підставі п. 5 ч. 1 статті 41 КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб).

Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2024 року визнано незаконним та скасовано наказ ДП "АМПУ" від 11 жовтня 2019 року №762-к "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника філії "Днопоглиблювальний флот" ДП "АМПУ".

Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «АМПУ», третя особа - Міністерство інфраструктури України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5 234 393,22 грн, суд першої інстанції виходив з того, що період нарахування виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу обраховується в даному випадку із 16 жовтня 2019 року (перший день після звільнення) по 17 вересня 2024 року (день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі), що становить 1 259 днів.

Судом не встановлено, що заява про поновлення на роботі розглядалася судом більше одного року з вини працівника - позивача ОСОБА_1 , оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять.

Суд дійшов висновку, що середній заробіток ОСОБА_1 за 1 259 робочих днів вимушеного прогулу становить 5 234 393,22 грн (4 157,58 грн х 1 259 днів).

Рішення суду першої інстанції в частині обчислення розміру середньоденної заробітної плати в сумі 4 157,58 грн сторони не оскаржують, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більше як за один рік.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постановах Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 234/15372/17 та від 05 січня 2024 року у справі № 204/8655/21 викладено висновки про те, що «оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим».

Верховний Суд у постанові від 25 жовтня 2023 року у справі № 209/2875/21 вказував, що «учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків».

У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 381/4598/21 зазначено, що «добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право».

У цій справі встановлено, що позивач, який обіймав посаду начальника філії ДП "АМПУ", проте не був членом колегіального органу виконавчого органу господарського товариства чи його одноособовим керівником, не міг бути звільнений з роботи на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Позивача було звільнено з роботи наказом від 11 жовтня 2019 року, до суду останній звернувся 14 листопада 2019 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року позовну заяву було залишено без руху з підстав несплати судового збору за позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та надано строк для усунення її недоліків. Позивач сплатив судовий збір 28 листопада 2019 року та 29 листопада 2019 року подав відповідні відомості суду першої інстанції, а 02 грудня 2019 року судом першої інстанції відкрито провадження в даній справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року було залишено без руху з підстав несплати судового збору за вимогам про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Позивач отримав копію ухвали суду 26 липня 2021 року та сплатив судовий збір в сумі 14 407 грн 50 коп. 02 серпня 2021 року, подавши в цей день суд у відповідні докази, а 09 серпня 2021 року судом апеляційної інстанції відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду віж 02 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року залишено без руху з підстав несплати судового збору за вимогам про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 18 грудня 2021 року позивач отримав копію ухвали суду та 22 грудня 2021 року сплатив судовий збір в сумі 19 210 грн, подавши в цей день суду відповідні докази, а 23 грудня 2021 року судом касаційної інстанції відкрито касаційне провадження.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 навела правовий висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Як вбачається з матеріалів справи, за час розгляду справи в суді першої інстанції за клопотанням сторони позивача 03.02.2020 відкладено розгляд справи оскільки тільки в цей день було отримано відзив на позов, а 13.04.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з неявкою сторін.

Враховуючи ту обставину, що позивач був звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишення його позовної заяви без руху для сплати судового збору по заявленим вимогам не може бути розцінено судом як недобросовісне користування своїми процесуальними правами та використання своїх прав в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Не є обставинами, які свідчать, що розгляд справи понад один рік відбувся з вини позивача і відкладення розгляду справи судом першої інстанції з підстав надання позивачу можливості ознайомитись з відзивом на позовну заяву та неявки в судове засідання обох сторін, а також зупинення провадження у справі Верховним Судом для формування єдиної судової практики.

Подання до суду клопотань, оскарження судового рішення в апеляційній та касаційній інстанціях є процесуальним правом учасника справи та не свідчить про наявність умисних дій, спрямованих на свідоме затягування розгляду справи.

Чинне трудове законодавство також не передбачає можливості здійснення зарахування безпідставно виплаченої позивачу вихідної допомоги при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який працівник не отримав внаслідок позбавлення можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу.

Щодо витрат на правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, в підготовчому судовому засіданні суду першої інстанції 09.12.2024 року представником позивача адвокатом Гуцолом Р. І. подано заяву про збільшення позовних вимог, яка містила вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50% від загальної суми, що буде стягнута судовим рішенням на користь позивача. До вказаної заяви було додано ордер та свідоцтво, договір про правову допомогу з додатковою угодою, з доказами їх направлення іншій стороні. Вказані докази були прийняті судом до розгляду. При цьому судом першої інстанції відмовлено в прийнятті доказів на підтвердження заявлених позовних вимог: розрахункових відомостей та розрахункових листків, а тому доводи апеляційної скарги про те, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу судом прийняті не були є необґрунтованими (а. с. 13, 48 т.3).

Судом встановлено, що з 04 вересня 2024 року на підставі Договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2024 року № 56/2024 Адвокатське бюро «Гуцола Гудмена» в особі адвоката Гуцола Р. І. надає позивачу ОСОБА_1 правову допомогу у цій справі.

Представником позивача здійснювалась правнича допомога на стадії розгляду справи в касаційній інстанції, а також протягом розгляду справи в суді першої інстанції вже після направлення справи для розгляду виключно в частині вимог про стягнення середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат.

Відповідно до умов Додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2024 року № 56/2024, ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити бюро за надану в межах судового спору в справі № 761/44699/19 правову допомогу (повне супроводження судового процесу в судах усіх інстанцій) гонорар, який є по своїй суті «гонораром успіху» та становить 50 % від загальної суми, що буде стягнута судовим рішенням, що набере чинності, на користь ОСОБА_1 у справі № 761/44699/19 (т.3 а.с. 14-15).

При визначенні розміру відшкодування витрат позивача на правничу допомогу судом першої інстанції враховано, що відповідачем письмово викладені заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, які містили посилання на складний фінансовий стан відповідача, закриття морських портів у зв`язку з агресією рв проти України, введення в Україні воєнного стану.

Судом першої інстанції враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі N 362/3912/18 (провадження N 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі N 201/14495/16-ц (провадження N 61 -22962св 19) про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Рішення суду першої інстанції не суперечить висновку, який викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) про те, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

В даній справі позивач просив відшкодувати саме витрати на професійну правничу допомогу, що відповідно до приписів ст. 133, 137,141 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на реальність адвокатських витрат, виходячи з критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, пропорційність розміру таких витрат до предмета спору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір відшкодування витрат на правничу допомогу не може перевищувати 50 000 грн, що є співмірним із складністю справи, часом на надання адвокатом послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Щодо судового збору.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного розгляду справа була передана до суду першої інстанції, спір остаточно вирішений не був, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснював, у тому числі не вирішував питання про розподіл судового збору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що питання компенсації понесених позивачем витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях повинно бути вирішено саме судом першої інстанції.

Враховуючи понесення позивачем витрат по сплаті судового збору по вимогам щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, звільнення останнього від сплати судового збору по цим вимогам в силу закону не може слугувати підставою для відмови від компенсації йому таких витрат за рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду у вигляді «гонорару успіху» у розмірі 100 000 грн, відповідно до договору, укладеного 04.09.2024 між Адвокатським бюро «ГУЦОЛА ГУДМЕНА» та ОСОБА_1 , а також додаткової угоди від 04.09.2024 до цього договору, оскільки розмір витрат за цим договором, було стягнуто судом першої інстанції в розумному та достатньому розмірі.

При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року залишити без змін.

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гуцола Руслана Івановича про стягнення «гонорару успіху» відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23.01.2026.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук