Справа № 473/4161/24
РІШЕННЯ

іменем України

"03" січня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Москаленко С.Л., позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом, в якому вказував, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вирішив продати належний йому будинок та знайшов покупця, однак після підготовки документів для продажу покупець відмовився від укладення правочину.

У той же час ОСОБА_1 дізнався, що до будинку без його згоди, як власника, самовільно вселилася знайома колишнього покупця - ОСОБА_2 , яка не має жодного відношення до цього майна, в передбаченому законом порядку не набула жодних прав щодо житлового приміщення, в тому числі право на користування ним. Також остання, проживаючи в будинку, грубо порушує правила добросусідства, внаслідок чого періодично надходять скарги від сусідів.

У зв?язку з цим ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області, яке відмовило позивачу у застосуванні заходів реагування у зв?язку з тим, що відносини між сторонами мають ознаки цивільно-правового характеру.

Оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивача, вселилася до будинку та проживає в ньому без згоди власника та інших передбачених законом підстав, на вимогу позивача звільнити житлове приміщення в добровільному порядку не реагує, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому ОСОБА_1 просив виселити ОСОБА_2 з належного йому житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Заперечення проти позову обґрунтовувала тим, що вона є одноосібною власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки самостійно, однак без відповідних дозволів та узгоджень, побудувала вказаний будинок на відведеній їй для цієї мети земельній ділянці, а також провела до будинку усі необхідні комунікації. У вказаному житловому приміщенні постійно мешкає з 2002 року. З урахуванням цих обставин жодних дозволів на вселення від ОСОБА_1 вона не потребувала та не отримувала. Крім цього, відповідачка пояснила, що вона також має право на користування житловим будинком за місцем своєї реєстрації, оскільки цей будинок за життя належав її вітчиму.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Твердження відповідачки ОСОБА_2 про те, що саме вона є власницею вказаного житлового будинку та земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового приміщення, не підтверджені жодними доказами та повністю спростовуються наступними доказами:

-копією дублікату нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1987 року, реєстр. №2576 (а.с. 13), згідно якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовувався на земельній ділянці державного фонду площею 565 кв.м. (а.с. 13-14);

-копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 квітня 2013 року (а.с. 14), згідно якого за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1987 року, реєстр. №2576, зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

-копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2014 року (а.с. 15), згідно якого ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0544 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №:07:036:0009;

-копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 липня 2014 року (а.с. 16), згідно якого за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2014 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0544 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №:07:036:0009;

-Відомостями з Державного реєстру речових прав від 19 липня 2024 року (а.с. 17-18) про те, що за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2014 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0544 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №:07:036:0009, а також на підставі Договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1987 року, реєстр. №2576, зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії Витягу про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб від 10 липня 2024 року №2483/01/05/07 (а.с. 19) зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , немає.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 визнала ту обставину, що вона не є членом сім?ї ОСОБА_1 та вселилася до житлового будинку без згоди та будь-яких домовленостей з позивачем, як власником житла, лише на підставі того, що вважає себе власницею житлового приміщення, Тому вказані обставини, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

У той же час, з копії Акту від 19 липня 2024 року (а.с. 21) вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 за місцем свого фактичного проживання неодноразово грубо порушувала правила добросусідства.

Внаслідок цього власнику житла створюються перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (дивитись рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (дивитись рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцький та Кривіцька проти України від 02 грудня 2010 року).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику забезпеченої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності щодо неї. Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (дивитись Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року у справі №8-р/2020).

За встановленого, власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У практиці Європейського суду з прав людини у справі напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини у справі констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, під час вирішення справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності в особи іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права особи, яка користується житлом.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зазначено, що ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що права власника житлового будинку також захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Велика палата Верховного Суду у вказаній постанові підсумувала, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Водночас, у своїй постанові від 23 травня 2024 року у подібній справі №595/524/18 Верховний Суд у зазначив, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), зокрема усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна (дивитись постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (пункт 33)). Метою такого позову є припинення неправомірних дій, не пов`язаних із позбавленням володіння майном. Інакше кажучи, негаторний позов може заявити, зокрема, власник, з володіння якого майно не вибуло, тобто коли порушені насамперед його права на користування та розпорядження майном. Належним відповідачем за таким позовом є особа, яка перешкоджає користуватися та розпоряджатися майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Ст. 391 ЦК України визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень його прав будь-якими особами шляхом, який власник вважає прийнятним. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має значення (дивитись постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК України).

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які із ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (дивитись постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).

У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла скаржника, який не є власником будинку, та правом власності на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла скаржника, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача.

Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, яка без згоди власника зайняла житлове приміщення. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову.

Водночас, згідно сформованої Верховним Судом практики, істотною обставиною, яка підлягає встановленню серед іншого у спорах про виселення, є наявність/відсутність в особи, яка підлягає виселенню, іншого житла (наприклад постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі №127/5524/23).

Як раніше встановив суд, позивач є власником будинку. Однак повноту реалізації цього права обмежує проживання у будинку відповідачки, яка зайняла житлове приміщення самовільно, без згоди власника, а також без наявності інших передбачених законом підстав. Остання систематично грубо порушує правила добросусідства. Виселення ОСОБА_2 з будинку відповідає вимогам закону та переслідує легітимну мету - захист права власності позивача, з урахуванням обставин справи (незаконне зайняття житлового приміщення, що порушує права власника житла; поведінка відповідачки, яка систематично порушує правила добросусідства, що негативно впливає на власника житлового приміщення) є пропорційним втручанням в право особи на житло.

Також судом з пояснень ОСОБА_2 та матеріалів справи (а.с. 26) встановлено, що відповідачка з 2003 року по час розгляду справи має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та має законне право на користування вказаним житловим приміщенням, що вказує на її забезпечення іншим житлом.

За встановлених обставин, суд вважає позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 з належного ОСОБА_1 житлового приміщення обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання їй іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 січня 2025 року.

Суддя: О.В. Вуїв