Справа № 464/4761/24 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г. О.
Провадження № 22-ц/811/399/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гарилюк Я.Ю.

з участю представника позивача Дідух Н.М., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачів Кінаша Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвоката Кінаша Дмитра Вадимовича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року в справі за позовом Державного некомерційного підприємства «Центр комплексної реабілітації «ГАЛИЧИНА» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням,-

встановив:

У липні 2024 року позивач Державне некомерційне підприємство «Центр комплексної реабілітації «ГАЛИЧИНА» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням, яке знаходиться у кабінеті № 11 площею 11,5 кв. м. (№ 3) цокольного поверху медичного корпусу ДНП ЦКР «Галичина» за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення із наступним виселенням відповідачів із вказаного нежитлового приміщення та надання доступу до нежитлового приміщення власнику на праві оперативного управління ДНП «Центр комплексної реабілітації «Галичина».

Вимоги обґрунтовані тим, що вказане нежитлове приміщення знаходиться у фактичному користуванні відповідачів без встановлених законом підстав. Відповідачі перешкоджають позивачу у вільному користуванні своєю власністю через відсутність фізичного доступу до приміщення та використовують його для задоволення власних потреб, а саме проживання та влаштування свого побуту, що суперечить меті діяльності підприємства.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ДНП ЦКР «Галичина» нежитловим приміщенням, яке знаходиться у кабінеті № 11 площею 11,5 кв. м. (№ 3) цокольного поверху медичного корпусу ДНП ЦКР «Галичина» за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення із наступним виселенням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із вказаного нежитлового приміщення та надання доступу до нежитлового приміщення власнику на праві оперативного управління - Державному некомерційному підприємству «Центр комплексної реабілітації «Галичина».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного некомерційного підприємства «Центр комплексної реабілітації «ГАЛИЧИНА» 1 514,00 грн судового збору.

Компенсовано Державному некомерційному підприємству «Центр комплексної реабілітації «ГАЛИЧИНА» судовий збір за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у розмірі 1 514,00 гривень.

Рішення суду оскаржив представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Кінаш Д.В., вважає таке протиправним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що на початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, відповідачі були вимушені залишити своє місце проживання у с. Посад-Покровське Чорнобаївського району Херсонської області та на законних підставах заселилися, як внутрішньо переміщені особи, у приміщення реабілітаційного центру у АДРЕСА_1, внаслідок чого їм були видані відповідні довідки.

У подальшому, керівництво ДНП «ЦКР «Галичина» почало вимагати від відповідачів виселитися із займаного приміщення без надання їм будь якого іншого приміщення для проживання, така вимога не була задоволена відповідачами, оскільки вони на законних підставах заселилися і проживають у відповідному приміщенні, а іншого житла, придатного для життя, у них немає.

На думку апелянта, висновок суду про те, що приміщення в якому проживають відповідачі, не призначене для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, не відповідає дійсності, оскільки у випадку, якщо таке приміщення не було б включено до відповідних фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, відповідачі не могли б заселитися у таке на законних підставах.

Зокрема, законність підстав заселення відповідачів у згадане приміщення позивачем не оспорюється.

Покликаючись на Порядок формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, зазначає, що оскільки відповідачі у 2022 році були вселені у займане приміщення, таке повинно було бути переобладнано з нежитлового на житлове, отже мало увійти до фонду житла для тимчасового проживання.

Порядок не містить норм, які передбачали б вчинення тих чи інших дій власником майна або іншими особами для додаткового підтвердження включення відповідного приміщення до фонду житла для тимчасового проживання.

При цьому, відповідачі не можуть нести відповідальність за невиконання позивачем або іншими особами вимог нормативно-правових актів, які можуть передбачати вчинення тих чи інших дій, пов`язаних з юридичним оформленням правового статусу приміщення, у якому вони проживають.

У той же час, п. 8 Порядку передбачає, що у період воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, внутрішньо переміщені особи, які втратили працездатність, особи пенсійного віку з числа тих, житло яких було зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок збройної агресії російської федерації мають право на пільги, передбачені пунктом 2-1 статті 20 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Зокрема, у період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом шести місяців після його припинення або скасування визначені Кабінетом Міністрів України категорії внутрішньо переміщених осіб мають право на безоплатне тимчасове проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) без обмеження строком, передбаченим абзацом дев`ятим частини першої статті 9 цього Закону.

Матеріалами справи стверджується, що відповідач ОСОБА_2 є особою пенсійного віку з інвалідністю І групи, а відповідачка ОСОБА_1 особою пенсійного віку, тому в силу зазначених вимог закону мають право проживати у займаному приміщенні без обмеження строком.

Покликаючись на судову практику касаційного суду та Європейського суду з прав людини, зазначає, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, що розглядається, виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та обґрунтованості позову, внаслідок якого відповідачі можуть втратити не лише право користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Вважає, що виселення відповідачів буде мати характер неправомірного втручання у право на житло, таке не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову у контексті статті 8 Конвенції.

Також, суд не взяв до уваги стан здоров`я відповідача та необхідність постійного стороннього догляду, МСЕК рекомендувала ОСОБА_2 проходження реабілітаційних заходів саме у ДНП «ЦКР «Галичина».

Звертає увагу на отримання 23.07.2022 у центрі тілесних пошкоджень, а саме перелому двох ніг, що зумовило необхідність реабілітації та лікування, однак позивач не вчинив жодних дій, спрямованих на це.

Крім цього, суд першої інстанції не врахував норми Порядку функціонування місць тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, який встановлює окремий порядок переселення внутрішньо переміщених осіб з нежитлових приміщень, які непридатні для постійного або тимчасового проживання та не можуть бути до 01 січня 2025 року приведені у таку відповідність.

Таким чином, у разі непридатності займаного ними приміщення, відповідачі можуть бути переселені в інше приміщення.

При цьому, суд вирішив питання про виселення із займаного приміщення без надання іншого житла, що не відповідає тим гарантіям, які надала держава внутрішньо переміщеним особам.

Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку внутрішньо переміщеної особи виселятися із займаного приміщення у зв`язку з припиненням державного фінансування відповідного місця розміщення таких осіб.

Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у зупиненні провадження у справі у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що відповідні судові засідання не відбулися, при цьому представник та відповідачка були присутні у суді.

Також стверджує, що окрема ухвала суду не виконана, будь які заходи з метою забезпечення відповідачів житлом, не вживалися.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

28.02.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача Дунас Г.Г. на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на Статут позивача та статус майна, яке перебуває у його оперативному управлінні, просить у задоволенні скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірне приміщення позивача не включено до фонду житла, призначеного для тимчасового проживання ВПО. Приміщення позивача є державним майном та не належить до фонду житла, призначеного для тимчасового проживання ВПО.

Після повідомлення відповідачів про необхідність звільнити приміщення медичного кабінету для використання його по призначенню, а саме для надання медичних послуг військовослужбовцям ЗСУ з ампутованими верхніми та нижніми кінцівками, позивач листами від 08.02.2024 № 44 та від 07.03.2024 № 76 звернувся до Департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА з проханням сприяти виселенню ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з приміщення медичного кабінету ДНП ЦКР «Галичина» з наступним поселенням зазначених осіб у спеціально облаштовані для цього соціальні приміщення.

Разом з цим, Департаментом соціального захисту населення Львівської ОДА листами № 20-1405/0/2-24 від 14.02.2024, № 20-2323/0/2-24 від 12.03.2024, №20-5240/0/2-24 від 06.06.2024 проінформовано, що Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, визначено, що уповноважений орган протягом десяти робочих днів з дня одержання заяви відповідно до отриманих документів (даних) та з урахуванням результатів оцінювання потреб особи/ сім`ї у соціальних послугах приймає рішення про надання чи відмову в наданні соціальних послуг. Також, Департамент зазначив, що розгляне можливість поселення у закладі соціального захисту населення, зокрема, геріатричні пансіонати обласного значення Львівської області на підставі рішення уповноваженого органу згідно заяви подружжя ОСОБА_1 та долученням відповідних документів згідно Порядку.

При цьому, судом встановлено, що під час розгляду справи жодних заяв від подружжя ОСОБА_1 до уповноважених органів з питань поселення внутрішньо переміщених осіб не надходило.

Врахувавши, що з 01.11.2022 Міністерство соціальної політики України припинило фінансування розміщення та утримання ВПО у приміщенні ДНП ЦКР «Галичина», суд прийшов висновку про необхідність зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні ДНП ЦКР «Галичина» нежитловим приміщенням, яке знаходиться у кабінеті № 11 площею 11,5 кв. м. (№ 3) цокольного поверху медичного корпусу ДНП ЦКР «Галичина» за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення із наступним виселенням останніх із вказаного нежитлового приміщення та надання доступу до нежитлового приміщення власнику на праві оперативного управління - Державному некомерційному підприємству «Центр комплексної реабілітації «Галичина».

При цьому, суд зазначив, що довідка про взяття на облік ВПО це документ інформативного характеру, який підтверджує статус ВПО та інформує про місце фактичного проживання/перебування особи, яке може бути в будь-який момент змінено, така довідка не може засвідчувати наявність у відповідачів права на проживання у приміщенні державного підприємства.

Крім цього, не спростовано і твердження про перебування у приміщенні позивача, як пацієнта, оскільки відсутнє будь яке скерування закладу охорони здоров`я щодо направлення ОСОБА_2. на реабілітацію у ДНП ЦКР «Галичина».

Також суд вирішив питання судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з того, що

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у нежитловому приміщенні, яке знаходиться у кабінеті № 11 площею 11,5 кв. м. (№ 3) цокольного поверху медичного корпусу ДНП ЦКР «Галичина» за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із довідками від 06 квітня 2022 року № 1333- та № 1333- відповідачі взяті на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_1, що належить позивачу ДНП ЦКР «Галичина» (т. 1 а.с. 73-74).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності ДНП ЦКР «Галичина» є: «86.10 Діяльність лікарняних закладів (т. 1 а.с. 9).

01.11.2022 Міністерство соціальної політики України припинило фінансування розміщення та утримання ВПО у приміщенні ДНП ЦКР «Галичина», яке проводилося відповідно до Порядку надання гуманітарної та іншої допомоги цивільному населенню в умовах воєнного ставну в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 №220 та на підставі листа Мінсоцполітики України № 4093/0/2-22/44 від 27.04.2022.

06 лютого 2024 року ДНП ЦКР «Галичина» листом № 38 повідомило відповідачів про необхідність звільнити приміщення медичного кабінету для використання його за призначенням, а саме для надання медичних послуг військовослужбовцям ЗСУ з ампутованими верхніми та нижніми кінцівками.

Листами від 08.02.2024 № 44 та від 07.03.2024 № 76 позивач звернувся до Департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА з проханням сприяти виселенню ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з приміщення медичного кабінету ДНП ЦКР «Галичина» з наступним поселенням зазначених осіб у спеціально облаштовані для цього соціальні приміщення.

У відповідь Департамент соціального захисту населення Львівської ОДА листами № 20-1405/0/2-24 від 14.02.2024, № 20-2323/0/2-24 від 12.03.2024, №20-5240/0/2-24 від 06.06.2024 повідомив, що Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, визначено, що уповноважений орган протягом десяти робочих днів з дня одержання заяви відповідно до отриманих документів (даних) та з урахуванням результатів оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах приймає рішення про надання чи відмову в наданні соціальних послуг. Також, Департамент зазначив, що розгляне можливість поселення у закладі соціального захисту населення, зокрема, геріатричні пансіонати обласного значення Львівської області на підставі рішення уповноваженого органу згідно заяви подружжя ОСОБА_1 та долученням відповідних документів згідно Порядку.

В свою чергу, будь яких заяв подружжя ОСОБА_1 до уповноважених органів з питань поселення внутрішньо переміщених осіб не подавали.

При цьому, на підтвердження доводів про перебування у центрі, як пацієнта, у відповідачів відсутнє скерування закладу охорони здоров`я щодо направлення ОСОБА_2 на реабілітацію у ДНП ЦКР «Галичина».

Зазначені обставини визнаються сторонами, тому в силу закону не підлягають доказуванню (ст. 82 ЦПК України).

Звертаючись із позовними вимогами, позивач ДНП «Центр комплексної реабілітації «ГАЛИЧИНА» свої доводи зводить до того, що у фактичному користуванні відповідачів, без встановлених законом підстав, знаходиться нежитлове приміщення центру, відповідачі використовують таке для задоволення власних потреб, що суперечить меті діяльності підприємства, тому просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням, яке знаходиться у кабінеті № 11 площею 11,5 кв. м. (№ 3) цокольного поверху медичного корпусу ДНП ЦКР «Галичина» за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення такого із наступним виселенням та наданням позивачу доступу до такого.

Колегія суддів виходить з того, що для правильного вирішення справи, що розглядається, суду необхідно з`ясувати, які правовідносини між сторонами виникли, предмет та підставу вимог позивача та чи порушено діями або бездіяльністю відповідачів права позивача, про що заявлено в позові.

Незважаючи на те, що житло чи житлові права не є безпосереднім предметом спірних правовідносин, оскільки позивач, як особа, якій належить речове право, звертається до суду фактично з негаторним позовом про усунення перешкод у користуванні таким, колегія суддів все ж, з врахуванням триваючих зв`язків відповідачів з конкретним місцем проживання,приходить переконання про необхідність перевірки правовідносин, що склалися з погляду, у тому числі, житлового законодавства та житлових правовідносин, оскільки оскаржуване рішення фактично унеможливлює проживання відповідачів у відповідному місці.

Колегія суддів виходить з того, що згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства.

Так, дійсно власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК України, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно із статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз законодавчих норм у цьому контексті свідчить про те, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що під час вирішення питання виселення особи, що є крайнім заходом втручання у її право на житло та повагу до приватного життя, судам необхідно встановити відповідність такого виселення вимогам пропорційності у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та світлі релевантної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), співмірності втручання у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому визначення, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, у тому числі від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії та право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Крім цього, у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується ЄСПЛ під час вирішення спорів та який передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

«Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, проте передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла з метою захисту прав власника можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як вже зазначалося, у даному випадку спір виник між позивачем як власником на праві оперативного управління відповідного приміщення та відповідачами з приводу користування таким.

Також колегією суддів встановлено, що відповідачі не мають іншого жилого приміщення на праві власності чи користування, яке б задовольняло їхні потреби у житлі.

Таким чином, навіть за умови встановлення судом відповідних фактів порушення вимог закону чи інших правил, суд повинен оцінити спірні правовідносини за принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між сторонами, враховуючи те, що заінтересовані особи, якими є відповідачі у справі не повинні нести непропорційний та надмірний тягар, зокрема, у вигляді виселення.

Як встановлено судом, у квітні 2022 року відповідачі взяті на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у нежитловому приміщенні, яке знаходиться у кабінеті № 11 площею 11,5 кв. м. (№ 3) цокольного поверху медичного корпусу ДНП ЦКР «Галичина».

Згідно із Статутом Державного некомерційного підприємства «Центр комплексної реабілітації «Галичина», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики №4 від 09.01.2023 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 02.04.2024 №151-Н) ДНП «ЦКР» «Галичина» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства соціальної політики України. Підприємство здійснює некомерційну господарську діяльність без мети одержання прибутку. Основною метою діяльності Підприємства є здійснення заходів з реабілітації / абілітації (надання послуг з одного виду реабілітації або комплексної реабілітації), надання соціальних послуг особам з обмеженнями повсякденного функціонування, інших актів законодавства з питань надання реабілітаційних, соціальних послуг та послуги раннього втручання відповідно до актів законодавства з питань надання реабілітаційних, соціальних послуг та послуги раннього втручання. Підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, бути особою, яка бере участь у справах, які розглядаються в судах України, міжнародних комерційних арбітражних судах. Майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Майно Підприємства становлять необоротні та оборотні активи, основні засоби та грошові кошти, а також інші цінності, передані йому Уповноваженим органом управління, вартість яких відображається у самостійному балансі Підприємства. Директор Підприємства, зокрема, розпоряджається коштами та майном Підприємства відповідно до цього Статуту та законодавства; забезпечує ефективне використання та збереження майна, переданого Підприємству (п.п. 1.1., 1.4., 3.1., 4.9., 5.1., 5.2., 8.6 Статуту (т. 1 а.с. 11-15).

Згідно із наказом Міністерства соціальної політики України «Про визначення та підтвердження статусу підприємств, установ, організацій, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період» № 249-Н від 20.05.2024, Державне некомерційне підприємство «Центр комплексної реабілітації «Галичина» включено до переліку підприємств, установ і організацій, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період (т. 1 а.с. 16-17).

01.11.2022 Міністерство соціальної політики України припинило фінансування розміщення та утримання ВПО у приміщенні ДНП ЦКР «Галичина», яке проводилося відповідно до Порядку надання гуманітарної та іншої допомоги цивільному населенню в умовах воєнного ставну в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 №220 та на підставі листа Мінсоцполітики України № 4093/0/2-22/44 від 27.04.2022.

Поряд з цим, до сьогоднішнього часу відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 у ДНП ЦКР «Галичина».

Більше того, повідомивши у лютому 2024 року відповідачів про необхідність звільнити приміщення медичного кабінету для використання його по призначенню, а саме для надання медичних послуг військовослужбовцям ЗСУ з ампутованими верхніми та нижніми кінцівками, а також звернувшись до Департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА з проханням сприяти виселенню ОСОБА_2 та ОСОБА_1. з приміщення медичного кабінету ДНП ЦКР «Галичина» з наступним поселенням зазначених осіб у спеціально облаштовані для цього соціальні приміщення, ДНП ЦКР «Галичина» лише у липні 2024 року звернулося до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, питання про виселення відповідачів було вирішено судом у зв`язку з відсутністю правової підстави для перебування у відповідному приміщенні, при цьому такі підставі, на переконання колегії суддів, також врівноважені із аргументами відповідачів про те, що відповідний захід покладе на них надмірний тягар.

Так, апеляційний суд визнає, що втручання у право ОСОБА_2 та ОСОБА_1 переслідує законну мету, а саме захист прав інших осіб, яким ДНП ЦКР «Галичина» надає медичні послуги у зв`язку з ампутацією кінцівок, тобто виселення має легітимну мету, а також законодавчі підстави.

Водночас колегія суддів зауважує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

На момент розгляду справи відповідачі проживають у приміщенні будівлі позивача більше 3 років, що свідчить про наявність триваючих зв`язків із місцем проживання.

Водночас, будучи повідомленим про необхідність звільнення приміщення медичного кабінету ДНП ЦКР «Галичина», а також подання заяви Департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА з долученням відповідних документів, для поселення у закладі соціального захисту населення, зокрема, геріатричні пансіонати обласного значення Львівської області, відповідачі бездіяли, заяв з питань поселення внутрішньо переміщених осіб, не подали.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, на пропозицію суду, 09.06.2025 відповідач ОСОБА_2 звернувся із заявою до Центру соціальної підтримки осіб з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, і внутрішньо переміщених осіб про розміщення його та членів його сім`ї у тимчасові споруди зі збірних модулів, призначених для компактного поселення осіб.

У відповідь на звернення апеляційного суду, директор Центру в інформації від 19.08.2025 № 268 повідомив, що після огляду 14.07.2025 умов розміщення в тимчасових спорудах Центру ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовились від розміщення в тимчасових спорудах, додатково надано копію відповіді Центру на заяву ОСОБА_2 від 18.06.2025.

Вдаючись до аналізу пропорційності втручання в право на житло ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що виселення відповідає принципу пропорційності з огляду на те, що відповідачам попередньо повідомлено механізм (алгоритм) отримання іншого місця проживання та будь які докази того, що останні вчинили необхідні дії, однак їм відмовлено у наданні житла, відповідачі не надали.

Таким чином, колегією суддів встановлено існування нагальної суспільної потреби у демократичному суспільстві щодо виселення відповідачів, з`ясовано крайню необхідність і підставу виселення та неможливості продовження проживання у ДНП ЦКР «Галичина», у розумінні статті 8 Конвенції.

Не може залишитися поза увагою суду і те, що відповідно до пп. 1, 2 Порядку формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №495 від 29.04.2022, цей Порядок визначає умови формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб.

Фонд житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб (далі - фонд), формується сільськими, селищними, міськими радами або уповноваженими ними органами (далі - уповноважені органи) шляхом: викупу (придбання) житла; будівництва нового житла; будівництва (нового будівництва, реконструкції) будівель для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб відповідно до підпункту 1 пункту 9-3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"; реконструкції наявних будинків і гуртожитків, а також переобладнання нежитлових приміщень на житлові; передачі житла, визнаного в установленому законом порядку безхазяйним або відумерлим, у комунальну власність; капітального ремонту об`єктів житлового фонду, зокрема об`єктів соціального призначення; передачі міжнародними організаціями, юридичними особами України та іноземними юридичними особами, а також громадянами та іноземцями житла, яке перебуває у їх приватній власності, в комунальну власність; набуття права власності або права користування на житло на інших підставах, не заборонених законом.

До фонду можуть бути включені тільки вільні житлові приміщення.

Поряд з цим, докази про те, що спірне приміщення позивача включено до фонду житла, призначеного для тимчасового проживання ВПО, у матеріалах спарви відсутні.

При цьому, приміщення позивача є державним майном та не належить до фонду житла, призначеного для тимчасового проживання ВПО.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 930 від 01.09.2023 «Деякі питання функціонування місць тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб», місцями тимчасового проживання не можуть бути будівлі, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії, СБУ, Держприкордонслужби, Збройних Сил, Держспецтрансслужби, Міноборони, МВС, Мін`юсту, Національної поліції, Державної кримінально-виконавчої служби, Держспецзв`язку, ДСНС (крім тих, що розташовані поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), а також діючі будинки дитини, дитячі будинки, дитячі будинки-інтернати, психоневрологічні інтернати, будинки-інтернати для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, спеціальні будинки-інтернати системи соціального захисту населення, стаціонарні відділення територіальних центрів соціального обслуговування (надання соціальних послуг) та центри надання соціальних послуг і приміщення чи їх частини діючих закладів охорони здоров`я (крім санаторно-курортних закладів), і місця не можуть бути облаштовані у приміщеннях притулків і денних центрів соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статті, соціальних центрів матері та дитини, соціальних гуртожитків для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Згідно статуту, ДНП ЦКР «Галичина» здійснює діяльність лікарняних закладів, основною метою якого є, зокрема, надання соціальних послуг.

Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Разом з цим, наведене вище свідчить про врахування та оцінку судом аргументів відповідачів, їх особистих обставин, які не можуть вважатися такими, що спростовують висновок суду про необхідність зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ДНП ЦКР «Галичина» нежитловим приміщенням, яке знаходиться у кабінеті № 11 площею 11,5 кв. м. (№ 3) цокольного поверху медичного корпусу ДНП ЦКР «Галичина» за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення із наступним виселенням їх із вказаного нежитлового приміщення та надання доступу до нежитлового приміщення Державному некомерційному підприємству «Центр комплексної реабілітації «Галичина».

При цьому, колегія суддів погоджується з тим, що довідка про взяття на облік ВПО це документ інформативного характеру, який підтверджує статус ВПО та інформує про місце фактичного проживання/перебування особи, яке може бути в будь-який момент змінено, тому така не може засвідчувати наявність у відповідачів права на проживання у приміщенні державного підприємства.

Зважаючи на встановлені судом обставини, а також звертаючи увагу на баланс інтересів сторін спору, колегія суддів вважає, що позовні вимоги у даному випадку задоволено підставно.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, однак ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, при цьому, повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і встановленим фактичним обставинам, а також підтверджуються зібраними по справі доказами.

При цьому, колегія суддів враховує те, що судом першої інстанції 07 січня 2025 року постановлено окрему ухвалу, якою повідомлено Департамент соціального захисту Львівської обласної військової адміністрації та Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради про необхідність вжиття передбачених чинним законодавством заходів з метою забезпечення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлом для тимчасового проживання як ВПО.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвоката Кінаша Дмитра Вадимовича - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 грудня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк