Головуючий у суді першої інстанції О. М. Панченко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

03 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач за первісним позовом та

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом та

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Панченко О. М., в примішенні Деснянського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення постійного місця проживання дитини, в якому просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , 2019 р.н., разом із ним.

В обгрунтування позову зазначено, що 31.01.2023 Деснянським районним судом м.Києва ухвалено рішення, яким шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. 19.07.2023 Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення нього аліментів на утримання малолітнього сина. Позивач аліменти сплачує, заборгованість по ним відсутня.

Позивач вказав, що у березні 2022 року відповідачка на власний розсуд визначила місце проживання сина без згоди позивача, а саме вивезла сина у Францію, де вони проживали по липень 2024 року. У Франції малолітній син не отримував належного виховання та піклування. Відповідач не забезпечувала гідний рівень життя та розвитку дитини, належним чином не виконувала свої материнські обов`язки.

Крім того зазначив, що перебуваючи за межами України відповідачка перешкоджала позивачу не тільки виховувати сина, а навіть з ним спілкуватися. На день подачі позову до суду син проживає з позивачем, у них гарні, теплі стосунки. Оскільки між позивачем та відповідачем існує спір щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення постійного місця проживання дитини.

14.08.2024 ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про встановлення постійного місця проживання дитини.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог вказала, що після 24.02.2022 на початку повномасштабного вторгнення Росії на територію України, а саме у березні 2022 року позивач та відповідач виїхали в Івано-Франківську область, м. Калуш, де прийняли спільне рішення, що з метою збереження життя і безпеки їх спільної дитини вона має разом із сином виїхати за межі України, а саме до Франції, м. Ліль, де мешкає двоюрідна сестра відповідача. Про те, що їх рішення було спільним і узгодженим свідчить той факт, що відповідач особисто відвіз позивача і сина до пункту перетину кордону з Україною. У Франції ОСОБА_2 отримала прихисток та соціальну підтримку, в подальшому отримала окреме житло за адресою: АДРЕСА_1 , оренда і утримання якого субсидюється державою Франція.

ОСОБА_2 вказала, що разом із сином мають медичне страхування за рахунок якого покриваються витрати на лікування, син з 2022 року відвідував молодшу школу та регулярно займався з логопедом, спілкувався з психологом. В подальшому відповідач в односторонньому порядку самоусунувся від спілкування та підтримки родини, за власною ініціативою подав позов до суду про розірвання шлюбу. Після повернення до України, 22.07.2024 ОСОБА_2 зустрілася з відповідачем за місцем свого проживання: АДРЕСА_2 . Батьки дитини домовились про те, що в цей день відповідач проведе час з сином на одинці і ввечері поверне дитину до його місця проживання разом із матір`ю, де дитина має комфортні умови для проживання, що не порушить звичний режим дитини. Однак відповідач не дотримався спільних домовленостей і фактично відібрав малолітню дитину від матері. Після цього відповідач свідомо не дає їй можливості, як матері бачити сина, брати участь у його вихованні, дбати про нього, про що вона неодноразово зверталася до органів поліції. Таким чином ОСОБА_2 вважає, що в найкращих інтересах малолітнього сина та для забезпечення його безпеки буде проживання разом із мамою, з якою він постійно проживав і яка займалася його вихованням, розвитком та забезпеченням в повному обсязі.

Ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання 17.12.2024 зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надати висновок про розв`язання спору.

Ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання 24.09.2025 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення постійного місця проживання дитини залишено без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення постійного місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

В обгрунтвання апеляційцної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано що мати дитини не створила належних умов для проживання та розвитку малолітньої дитини у Франції, не поставила дитину на консульський облік. При цьому суд не взяв до уваги створення батьком належних умов для проживання сина і його розвитку.

Суд не взяв до уваги наявність самостійного доходу матері та ігнорування нею обов`язку стосовно матеріального забезпечення дитини, оскільки ОСОБА_2 не може самостійно утримувати дитину та забезпечити сина усім необхідним, що є вагомою підставою для визначення місця проживання дитини з батьком, який таку змогу має.

ОСОБА_1 заперечує щодо застосування у даному випадку принципу 6 Декларації про права дитини, оскільки вона не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українсткою мовою. При цьому законодавство України не містить норм, які б наділяли будь - кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Поведінка ОСОБА_2 свідчить про надання переваги своїм материнським інтересам над інтересами дитини та є неприпустимою.

ОСОБА_1 вважає, що встановлення постійного місця проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам сина, оскільки саме ним створено належні умови для проживання дитини та його матеріального забезпечення. Крім того, в Україні для дитини створені сталі соціальні зв`язки (спілкування з рідними бабусею та дідусем, навчання у садочку тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи безпідставними викладені у ній доводи. В апеляційній скарзі апелянт фактично пропонує визначити для дитини, яка все життя живе разом з матір`ю і наразі перебуває під тимчасовим захистом у Франції, яка отримує від батька мізерні, мінімальні аліменти згідно судового рішення та яка має, окрім тимчасового житла у Франції, дві власні квартири у Києві - місцепроживання разом з батьком, з яким дитина ніколи не жила, в маленькій кімнаті орендованої квартири, яка батьку взагалі не належить, разом з невідомими сторонніми особами і на батькову заробітну плату приблизно в 9 000,00 грн., в умовах ризику для життя, обстрілів і повітряних тривог. ОСОБА_2 вважає, що така апеляційна скарга, які і позиція апелянта протягом розгляду справи в суді першої інстанції, є надуманою та безпідставою та грубо суперечить інтересам дитини. Суд першої інстанції надав цим обставинам справедливу та законну оцінку. У зв`язку з викладеним, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року ОСОБА_2 просить відмовити.

17.11.2025 на адресу суду надішла заява ОСОБА_2 , у якій вона просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн., на підтвердження чого надала докази.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Авдєєв Б. М., підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити на підставі викладених у ній доводів. Заперечували проти покладення на ОСОБА_1 обов`язку по відшкодуванню ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, вважаєчи їх розмір завищеним та неспівмірним наданим адвокатом послуг.

ОСОБА_2 та її представник Євдокимов Д. А. у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронних кабінетів учасників справи, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від ОСОБА_2 та її представника Євдокимова Д. А. не надходило.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації подала до суду заяву про розгляд справи без участі її представника, та ухвалити рішення в інтересах дитини.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету учасника справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Служби не надходило.

З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника Авдєєва Б. М., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони у справі з 23.02.2019 по 31.01.2023 знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з відповідачкою (матір`ю дитини).

19.07.2023 Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина з позивача у справі (батька дитини).

Як зазначив в судовому засіданні позивач в березні 2022 року відповідач на власний розсуд визначила місце проживання сина без його згоди, вивезла сина у Францію, де вони проживали по липень 2024 року. У Франції малолітній син не отримував належного виховання та піклування. Відповідач не забезпечувала гідний рівень життя та розвитку дитини, не належним чином виконувала свої материнські обов`язки. Крім того, перебуваючи за межами України відповідач перешкоджала позивачу не тільки виховувати сина, а навіть з ним спілкуватися. На день подачі позову до суду син проживав з ним, у них гарні, теплі стосунки. Під час знаходження позову в суді, відповідач взяла сина, щоб поспілкуватися з ним та погуляти і не повернула йому.

Сторона відповідача не погоджуючись з поясненнями позивача, зазначила, що після 24.02.2022 на початку повномасштабного вторгнення Росії на територію України, а саме у березні 2022 року позивач та відповідач виїхали в Івано-Франківську область, м. Калуш, де прийняли спільне рішення, що з метою збереження життя і безпеки дитини відповідач має разом з сином виїхати за межі України, а саме до Франції, м. Ліль, де мешкає двоюрідна сестра позивача. У Франції позивачка отримала прихисток та соціальну підтримку, в подальшому отримала окреме житло за адресою: АДРЕСА_1 , оренда і утримання якого субсидюється державою Франція. Позивач і син мають медичне страхування за рахунок якого покриваються витрати на лікування, дитина з 2022 року відвідував молодшу школу та регулярно займався з логопедом, спілкувався з психологом. В подальшому позивач в односторонньому порядку самоусунувся від спілкування та підтримки родини, за власною ініціативою подав позов до суду про розірвання шлюбу. Після повернення до України, 22.07.2024 відповідач зустрілася з відповідачем за місцем свого проживання: АДРЕСА_2 . Позивач та відповідач домовились про те, що в цей день батько проведе день з сином на одинці і ввечері поверне дитину до його місця проживання разом із матір`ю, де дитина має комфортні умови для проживання, що не порушить звичний режим дитини. Однак позивач не дотримався спільних домовленостей і відібрав малолітню дитину від матері. Після цього позивач свідомо не давав їй можливості, як матері бачити сина, брати участь у його вихованні, дбати про нього, про що вона неодноразово зверталася до органів поліції.

Відповідно до наданої довідки від 01.08.2024 позивач у справі ОСОБА_1 працює в ТОВ «МЕД ЕЙП» на посаді директора. Дохід за період з 01.08.2023 по 31.07.2024 склав 101 500,00 грн.

Відповідно до довідки від 06.08.2024, що видана ОСОБА_1 , він працює на посаді директора в ТОВ «МЕД ЕЙП» і з червня 2023 року на добровільній основі здійснювалися відрахування із доходів аліментів на користь його сина ОСОБА_4 в розмірі 25 відсотків від доходу.

Згідно з довідкою від 18.09.2024 виданою відповідачу ОСОБА_2 , її сину ОСОБА_6 в приміщенні МЦ «Педіатрія з любов`ю» з 21.08.2019 по 05.09.2020 проведені планові і позапланові щеплення. З 2021 року по 2024 рік регулярно зверталися в клініку очно і онлайн.

Згідно з довідками від нарколога від 16.09.2024 та від психіатра від 11.09.2024 ОСОБА_2 не перебуває під наглядом таких лікарів.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, проведеного за зверненням відповідачки у справі ОСОБА_2 представниками Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві в квартирі АДРЕСА_3 , умови проживання: в квартирі - чисто, охайно, є всі необхідні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: в дитини є окрема кімната, облаштована меблями, наявні іграшки відповідно до віку дитини, одяг і взуття.

До подачі позову до суду позивач звертався за актом обстеження умов проживання. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 20.09.2023 проведеного за зверненням позивача ОСОБА_1 представниками Служби у справах дітей та сім`ї Подільської РДА в м. Києві в квартирі АДРЕСА_4 , умови проживання добрі, в квартирі наявні всі необхідні меблі та побутова техніка. У ОСОБА_6 окрема кімната, місце для сну, багато іграшок, умови проживання створені.

Відповідно до наданих суду доказів, відповідачка наразі з сином ОСОБА_6 перебуває у Франції, м. Ліллі. Завершила тренінг з 08.04.2024 по 24.10.2024, очна форма в організації «ГРЕТА ЛІЛЬ МЕТРОПОЛЬ», тема та мета тренінгу: затверджувати реалістичний та досяжний професійний проект, враховувати територіальний економічний контекст, застосовувати набуті знання, підтверджені навички, необхідні для досягнення поставлених цілей, заробітна плата 723,36 євро. ОСОБА_2 отримує виплати 401,00 євро на місяць (допомога на житло).

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Подільської РДА в м. Києві від 04.06.2025 про визначення місця проживання малолітньої дитини, орган опіки та піклування не має правових підстав у наданні висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку із неможливістю на сьогоднішній день визначення психоемоційного стану та особистої прихильності дитини до батьків та підтвердження проживання дитини в Подільському районі м. Києва.

Судом встановлено, що як мати, так і батько піклуються про сина, проте між сторонами виник конфлікт щодо визначення місця проживання дитини. На момент ухвалення рішення судом (08.07.2025) мати вивезла дитину за кордон до Франції, де матір отримує соціальні виплати на себе та дитину та утримує себе та дитину.

Батько дитини не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з ним з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків.

Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з матір`ю у Франції, малолітній вік, соціальні зв`язки та психологічну прив`язаність, суд дійшов до висновку, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з матір`ю у Франції.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22.

У постанові від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Наведені правові висновки Верховного Суду потрібно розуміти так, що суди під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини мають керуватися принципом якнайкращих інтересів дитини, а при однаковому ставленні батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та забезпечення умов проживання дитини враховувати сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України

27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що для зміни усталеного місця проживання дітей мають бути вагомі аргументи.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Отже, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За обставин цієї справи сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У ході розгляду справи сторони не заперечували, що дитина з народження проживала у м. Києві з обома батьками. На початку повномасштабного вторгнення Росії на територію України, а саме у березні 2022 року позивач та відповідач виїхали в Івано-Франківську область, м. Калуш, де прийняли спільне рішення, що з метою збереження життя і безпеки їх спільної дитини мати має разом із сином виїхати за межі України, а саме до Франції, м. Ліль, де проживає двоюрідна сестра ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що як мати, так і батько піклуються про сина, проте між сторонами виник конфлікт щодо визначення місця проживання дитини. На момент ухвалення рішення судом (08.07.2025) мати вивезла дитину за кордон до Франції, де вона отримує соціальні виплати на себе та дитину і утримує себе та дитину.

Мати разом з сином ОСОБА_6 , перебуваючи у Франції, м. Ліллі, завершила тренінг з 08.04.2024 по 24.10.2024, очна форма в організації «ГРЕТА ЛІЛЬ МЕТРОПОЛЬ», тема та мета тренінгу: затверджувати реалістичний та досяжний професійний проект, враховувати територіальний економічний контекст, застосовувати набуті знання, підтверджені навички, необхідні для досягнення поставлених цілей, заробітна плата 723,36 євро. ОСОБА_2 отримує виплати 401,00 євро на місяць (допомога на житло).

Батько дитини не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з ним з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків.

Отже, дослідивши подані сторонами докази, суд першої інстанції, прийнявши до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, їх поведінку щодо дитини, вік дитини, умови проживання та інші обставини, що мають істотне значення, дійшов обґрунтованого висновку, що проживання малолітнього ОСОБА_6 саме з матір`ю, у звичному для нього середовищі буде відповідати найкращим інтересам дитини та забезпечить розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше тимчасово залишатися з матір`ю у Франції.

При цьому суд вірно зауважив, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє ОСОБА_1 батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків, спір між якими вирішується судом. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що поведінка батьків, їхній авторитет відіграють суттєву роль у вихованні дитини, адже вона не має самостійного соціального досвіду, а тому переймає його та відповідну поведінку від авторитетних для неї батьків. Визначення місця проживання дитини разом із матір`ює втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції 1950 року право батька на повагу до його сімейного життя. Проте з огляду на обставини справи, досліджені докази та з метою захисту прав дитини, забезпечення її найкращих інтересів таке втручання є пропорційним зазначеній легітимній меті та не порушує відповідне право батька у світлі пункту 2 вказаної статті.

Безсумнівно, відіграючи важливу роль у житті дитини, маючи з нею міцний зв`язок і взаєморозуміння, прив`язаність до неї, батько має про сина піклуватися, брати участь у його вихованні й утриманні незалежно від того, що дитина постійно житиме з матір`ю. Дитина потребує уваги, підтримки та любові обох батьків, а не лише того, хто з нею проживатиме. Крім того, у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, визначене у цій справі місце проживання дитини можна змінити як за згодою матері, так і в судовому порядку.

Визначення місця проживання сина ОСОБА_6 з матір`ю не позбавляє батька батьківських прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків.

Таким чином, надавши належну оцінку доказам та врахувавши обставини, встановлені у справі, пріоритетність інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки батько хоча й має належні умови для проживання дитини, однак, перешкоджаючи матері у спілкуванні із сином, позбавляє його як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушує їх право на прямі контакти, що вочевидь суперечить найкращим інтересам дитини і призводить до її відчуження від матері.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку сина, незалежно від того, з ким він буде проживати.

З урахуванням встановленого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору врахував найкращі інтереси дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням встановлених судом обставин справи. Для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам.

Питання встановлення спільної фізичної опіки над дитиною сторонами справи не ініціювалося та судом першої інстанції не вирішувалося.

За істотної зміни обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.

Отже, обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Так, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Відповідно до частини другоїстатті 2 ЦПК Українисуд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з матір`ю у Франції.

Визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє позивача батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків, спір між якими вирішується судом. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати ОСОБА_1 не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції суд зазнача наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, правничу допомогу ОСОБА_2 надано адвокатом Євдокимовим Д. А., згідно укладеного між стронами 29.09.2024 договору про надання правничої допомоги. Згідно ордеру серії АА №153531 від 25.10.2025 Євдокимов Д. А. уповноважений ОСОБА_2 представляти її інтереси у Київському апеляційному суді.

Згідно укладеної між ОСОБА_2 та адвокатом Євдокимовим Д. А. додаткової угоди №1 від 25.10.2025 до договору про надання правничої допомоги від 29.09.2024 розмір гонорара адвоката за налання клієнту правової допомоги на етапі апеляційного перегляду рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі №754/11004/24 від 08.07.2025 Київським апеляційним судом становить 10 000, 00 грн, які пдлягають сплаті клієнтом у строк до 30.10.2025 включно.

Відповідно до звіту про виконання договору про надання правничої допомоги від 30.10.2025 адвокатом виконано таку роботу з надання правової допомоги: - вивчення матеріалів апеляційної скарги, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу; - підготовка правової позиції до судового засідання Київського апеляційного суду. Загальна вартість виконаної роботи становить 10 000,00 грн, які були належно сплачені клієнтом.

Клопотання про зменшення заявленого до стягнення ОСОБА_2 розміру витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 заявив у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, посилаючись на невідповідність заявленого розміру витрат на правничу допомогу складності справи та ненадання документів, які дозволяють визначити сплати наданих адвокатом послуг.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Здійснивши оцінку обґрунтувань заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доданих до доказів понесення вказаних витрат, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, врахувавши всі аспекти та складність справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлений ОСОБА_2 до стягнення розмір судових витрат 10 000,00 грн не є співмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому підлягає зменшенню до 1 000,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_6 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна