Провадження № 2/369/1179/25
РІШЕННЯ

Іменем України

24.11.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисяк К.О.,

представника позивача Юрченка Ю.І. ,

представників відповідача Штепи Р.П., ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/18812/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 (далі-позивач) звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним договору позики та зняття арешту з майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 не підписував і, відповідно, не укладав будь-якого договору позики з ОСОБА_3 .

Однак, 22 лютого 2022 року ОСОБА_3 (надалі також - Відповідач) подав до Києво-Святошинського районного суду Київської області договір позики від 10 вересня 2019 року, який не укладався і не підписувався Позивачем, і на підставі вказаного договору позики Відповідач ОСОБА_3 подав позовну заяву про стягнення з ОСОБА_2 за вказаним договором позики заборгованості в розмірі 7 500 000,00 грн., 1 652 260,27 грн. - проценти за користування позикою, 1 482 666,16 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, 447 545,53 грн. - інфляційні втрати та 121 862,97 грн. - 3 % річних, нарахованих відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

При цьому, навіть будь-яких претензій до подання позову на адресу ОСОБА_2 . Відповідачем не надсилалося, що додатково свідчить про його намагання не стягнути грошові кошти, які ОСОБА_4 в нього не позичав/не одержував, а саме заволодіти житловим будинком, який належить ОСОБА_2 та його синам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , - шляхом спочатку накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку, а в подальшому - на підставі договору, який ОСОБА_2 не підписував (не укладав), звернення стягнення за рахунок вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Зважаючи на позовну заяву ОСОБА_3 та його заяву про забезпечення позову, Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 13.07.2022 р. наклав арешт на:

- 1/2 частину житлового будинку загальною площею 488,1 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,114 га з кадастровим номером :01:016:0066, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, вказану ухвалу/арешт обґрунтовано наявністю начебто ризиків, що ОСОБА_2 відчужить 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки в зв`язку з тим, що ним 07.07.2023 р. нібито подано (замовлено) оголошення до газети Aviso.ua в № 8 від 11.07.2022 року, в якій опубліковано оголошення про продаж 1/2 частини вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Вказані факти спростовані доказами, зібраними по справі № 369/2856/22:

1. Копія адвокатського запиту від 26.07.2023 р. (з додатком) до редакції газети Aviso.ua - на 4 арк.;

2. Копія відповіді СУАБ ТОВ "Пронто-Київ" редакції газети Aviso.ua з додатками - на 5 арк.:

- копія газети Aviso.ua № 8 від 11.07.2022 року (оголошення про продаж);

- копія листування в застосунку Vaber редакції газети Aviso.ua з 07.07.2022 р. з абонентом за номером НОМЕР_1 ;

- копія меморіального ордеру від 07.07.2022 р. про сплату за оголошення;

3. Копія адвокатського запиту від 04.08.2022 р. до ПАТ "Київстар" (з додатками) на 7 арк.;

4. Копія відповіді ПАТ "Київстар" від 05.08.2022 р. на 2 арк.

5. Копія адвокатського запиту від 18.08.2022 р. до ПАТ "Київстар" на 2 арк.;

6. Копія відповіді ПАТ "Київстар" від 19.08.2022 р. на 2 арк.

7. Копія виписки по рахунку ОСОБА_2 щодо користування мобільним зв`язком та інтернетом в Швейцарії в період з 10.06.2022 р. по 09.07.2022 р. на 18 арк.

Згідно вказаних документальних даних (доказів) чітко вбачається штучно створену ситуацію для імітування начебто бажання ОСОБА_2 відчужити 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що не відповідає дійсності, так як телефон НОМЕР_1 , з якого здійснювалося замовлення вказаного оголошення, не належить ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю ПАТ "Київстар" від 19.08.2022 р. Крім цього, ОСОБА_2 згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 05.07.2023 р. в цей час - 07.07.2022 р. - перебував за межами України, і там перебуває вже з 14.09.2021 р. (вже 2 роки), а отже йому не було сенсу робити оголошення 07.07.2022 р., коли договори купівлі-продажу нерухомості згідно вимог ст. 657 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підлягають нотаріальному посвідченню в Україні, та крім цього, ОСОБА_2 не мав можливості здійснити оплату за меморіальним ордером від 07.07.2022 р. та одержати у відділенні Нова пошта 1 примірник газети в ці ж дати (як зазначено в листуванні в Viber).

Єдиною зацікавленою особою в таких діях був і є Відповідач - ОСОБА_3 , щоб створити хибні враження та ввести суд в оману для формування переконання, що "існує ризик відчуження майна, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову".

Все це свідчить про штучно створені документи та обставини ОСОБА_3 , щоб в подальшому видати бажану для нього ситуацію за дійсну, а саме: створити враження про наявність укладеного/дійсного договору позики та ризику відчуження вказаного житлового будинку та земельної ділянки, щоб створити штучні обставини, посилаючись на які він міг би переконувати суд в наявності боргу та в необхідності накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать Позивачеві - ОСОБА_2 та його синам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Саме вказані дії невстановлених осіб, а не ОСОБА_2 , створили хибні враження і підстави у суду щодо наявності "ризиків відчуження майна, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову", які спростовані в подальшому в процесі з`ясування дійсним обставин замовлення та публікації вказаного оголошення.

В ухвалі Києво-Святошинський районний суд Київської області від 13.07.2023 р. по справі № 369/2856/22 в основу обгрунтування нібито наявності підстав для накладення арешту поклав наступні висновки/обставини:

"Відповідно до матеріалів справи предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 11204334,90 грн.

Відповідно до матеріалів справи, а саме газети Aviso.ua № 8 від 11.07.2022 року вбачається, що відповідач намагається відчужити 1/2 частину житлового будинку загальною площею 488,1 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,114 га (кадастровий номер :01:016:0066, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, існує ризик відчуження майна, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову."

Однак, саме на підставі спростованих в подальшому після 13.07.2023 р. обставинах, 13.07.2023 р. Києво-Святошинський районний суд Київської області наклав арешт на майно ОСОБА_2 в інтересах саме ОСОБА_3 за його ж заявою від 13.07.2023 р. про забезпечення позову, яке сторона ОСОБА_2 не мала можливості спростувати документами, які були здобуті згодом, проте були відсутні на дату заявлення відповідного клопотання з об`єктивних причин, оскільки сторона ОСОБА_2 не знала ні про заявлене клопотання та його зміст і додатки, і не було надано судом часу на спростування аргументів клопотання про забезпечення позову, і тому що ОСОБА_2 не здійснював жодних подібних дій, спрямованих на відчуження 1/2 житлового будинку та земельної ділянки. Та і в цьому був і є відсутній сенс, так як власником іншої 1/2 частини будинку та земельної ділянки є його сини, і є нераціональним відчужувати невиділену в натурі частину чужій особі, щоб ускладнити потім користування вказаним житлом своїм синам та дружині і собі, де вони всією сім`єю проживають.

Крім цього, відчуження (купівля-продаж) такої частини, не виділеної в натурі, є недоречним і нераціональним, нерентабельним для покупців. Якщо б ОСОБА_2 дійсно реально мав намір відчужити 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, то сенс був у продажі всього будинку, більш вірогідно був би придбаний весь будинок, аніж 1/2 його частина, ще й не виділена в натурі, що ускладнювало б користування як покупцем, так і його синам.

Тим самим вказаними діями ОСОБА_3 порушуються права власності ОСОБА_2 на 1/2 житлового будинку та 1/2 земельної ділянки, які гарантовані ст.ст.13,41 Конституції України, ст.ст. 316,321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Всі вказані дії вчинені завдяки поданню Відповідачем до суду копії договору позики від 10.09.2019 р., який ОСОБА_2 з ним не укладав, не підписував.

В зв`язку з цим позовна вимога про недійсність договору позики від 10.09.2019 року є пов`язаною з позовною вимогою про зняття арешту з майна, оскільки в разі визнання договору недійсним відпадає підстава для арешту майна, взагалі.

Тим більше, що арешт накладено на підставі даних, якими суд введено в оману і які не мають жодного відношення до поведінки/дій позивача ОСОБА_2 .

Неукладеність/недійсність договору позики полягає і підтверджується наступним.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до законодавчого визначення, правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України.

Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли, такий правочин є недійсним, оскільки підпис на правочині проставлено не вказаною в ньому стороною, а якоюсь особою, яка не мала на це повноважень.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис сторони або уповноваженої особи є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Позивач зазначає, що він не підписував з Відповідачем договір позики від 10.09.2019 і жодну особу на таке підписання не уповноважував, гроші від Відповідача не отримував. Тому «договір позики», який наданий Відповідачем в якості доказу у справі № 369/2856/22, є недійсним в зв`язку з його неукладеністю, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не підписаний його стороною, є неукладеним і є, відповідно, недійсним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, Позивач має право на такий захист своїх прав, що полягає у визнанні судом «договору позики» від 10.09.2019 р. недійсним внаслідок його неукладеності та, відповідно, як наслідок і в знятті арешту з нерухомого майна Позивача - ОСОБА_2

ОСОБА_2 вважає, що «договір позики» від 10.09.2019 р., який наданий ОСОБА_3 у справі № 369/2856/22 до Києво-Святошинського суду Київської області, є неукладеним. Тому ОСОБА_2 не мав та не має зобов`язань зі сплати грошових коштів на користь ОСОБА_3 і, як наслідок, сплати процентів, штрафних санкцій, інфляційних втрат чи трьох відсотків річних.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В зв`язку з цим ОСОБА_2 має пояснити наступне.

Ознайомившись із так званим договором позики від 10.09.2019 р., ОСОБА_2 наголошує ще раз на тому, що договір позики від 10.09.2019 з ОСОБА_3 не підписував. А тому звертає увагу суду на наступне.

По-перше, в "договорі позики" вказано, що він нібито підписаний ОСОБА_3 , паспорт якого виданий 30.05.2019 р., однак, відповідно до копії паспорта Відповідача, наданого ним самим суду у справі № 369/2856/22, його паспорт виданий 03 березня 2007 року, отже невідомо, яким ОСОБА_3 підписувався договір позики.

По-друге, навіть візуально підписи Відповідача, зроблені в його паспорті, в тому числі в 2019 році при вклеюванні фотокартки у віці 45 років, тобто приблизно в той же період, що і наданий ним нібито підписаний ним та Позивачем "договір позики", абсолютно відрізняються між собою, що додатково ставить під сумнів підписання його хоча б кимось з вказаних в такому договорі сторін.

По-третє, у пункті 2 договору позики від 10.09.2019 вказана мета позики: для загальних корпоративних цілей Позичальника та для поповнення обігових коштів.

Доводить до відома суду, що ОСОБА_2 не був та не є бенефіціаром та/або керівником жодного підприємства, установи, організації, для корпоративних цілей яких би було необхідно брати позику та поповнювати обігові кошти.

По-четверте, у пункті 3 договору позики від 10.09.2019 вказано, що, нібито, на момент укладання договору грошові кошти в сумі 7 500 000,00 грн. Позикодавець передав Позичальнику в повному обсязі.

Звертає увагу суду, що: 1) у вищевказаному пункті договору не зазначено, в якому форматі ОСОБА_3 , нібито, передав кошти ОСОБА_2 : у готівковій чи безготівковій формі; 2) ОСОБА_3 не надавав жодних доказів передачі та прийняття зазначених коштів ОСОБА_2 ; 3) наголошує, що ОСОБА_2 жодних коштів від ОСОБА_3 не отримував.

По-п`яте, у пункті 9 договору позики від 10.09.2019 вказано, що позика забезпечується всім майном і коштами, що належить Позичальнику.

Звертає увагу суду, що правочини щодо забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном вчиняється не лише у письмовій формі, а й підлягають нотаріальному посвідченню (статті 547, 577 ЦК України).

По-шосте, у пункті 12 договору позики від 10.09.2019 вказано, що договір складено у двох примірниках - для Позичальника і Позикодавця.

ОСОБА_3 подав один примірник договору позики від 10.09.2019, зазначивши, що це є, нібито, оригінал.

ОСОБА_2 наголошує, що договір позики від 10.09.2019 р. з ОСОБА_3 не підписував. Вважає, що примірник, поданий ОСОБА_3 , є підробленим, а другого примірника немає і він взагалі не може мати місця, оскільки договір позики від 10.09.2019 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підписувався.

Вказаними діями ОСОБА_7 порушуються права ОСОБА_2 щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїми грошовими коштами, на які в такий спосіб посягає Відповідач.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 202, 203, 205, 215 ЦК України, наявні підстави для визнання договору позики від 10.09.2019 р. недійсним внаслідок його неукладеності (непідписання ОСОБА_2 ).

Крім цього, зважаючи на той факт, що вказаний неукладений/недійсний договір став для ОСОБА_3 в т.ч. підставою для безпідставного заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 та будинком і земельною ділянкою, тому наявна також необхідність і підстави для зняття арешту з майна Позивача ОСОБА_2 , а саме:

- 1/2 частини житлового будинку загальною площею 488,1 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,114 га з кадастровим номером :01:016:0066, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаними діями ОСОБА_7 порушуються права ОСОБА_2 щодо вільного володіння користування та розпорядження своїми грошовими коштами, на які в такий спосіб посягає Відповідач.

Щодо підсудності

Статтею 30 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також - ЦПК України) визначено:

Стаття 30. Виключна підсудність

1. Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

2. Позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Всі вказані дії (накладення арешту на майно) вчинені завдяки поданню ОСОБА_3 до суду копії договору позики від 10.09.2019 р., який ОСОБА_2 з ним не укладав, не підписував.

В зв`язку з цим позовна вимога про недійсність договору позики від 10.09.2019 р. є пов`язаною з позовною вимогою про зняття арешту з майна, оскільки в разі визнання договору недійсним відпадає підстава для арешту майна взагалі.

Тим більше, що арешт накладено на підставі даних, якими суд введено в оману і які не мають жодного відношення до поведінки/дій позивача ОСОБА_2 , а також на підставі договору позики від 10.09.2019 р., який просимо визнати недійсним внаслідок його неукладеності.

Таким чином, позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір позики від 10.09.2019 р. підписаний не ним, а невстановленою особою, і грошові кошти від відповідача в сумі, яка зазначена в договорі позики не отримував. Арешт накладено безпідставно, так як обставини на які посилався відповідач (позивач в справі № 369/2856/22) не відповідають дійсності, що підтверджується відповідними доказами.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.11.2023 року у справі відкрито провадження, яке постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Представником ОСОБА_3 - адвокатом Штепа Р.П. подано заперечення щодо позовних вимог, в яких просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої заперечення мотивували тим, що позовні вимоги є безпідставними, договір позики від 10.09.2019 р. вважає відповідач дійсним і стверджує, що договір позики підписаний позивачем ОСОБА_2 і що грошові кошти у зазначеній в договорі сумі передав ОСОБА_2 у відповідний день 10.09.2019 р.

В подальшому Позивач подав до суду на підтвердження своїх вимог позивач подав висновки почеркознавчих експертиз якими засвідчує той факт, що договір позики від 10.09.2019 р. з відповідачем не укладав та не підписував.

Так, зокрема, 31.01.2024 р. Позивач подав Клопотання по справі про долучення та врахування висновку експерта № 52/23 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 27.11.2023 р.

З метою повноти, всебічності та об`єктивності розгляду справи та захисту прав позивача ОСОБА_2 було замовлено проведення почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставлено наступне питання:

"- Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у графі "ПОЗИЧАЛЬНИК" у технічній копії договору позики від 10 вересня 2019 року, самим ОСОБА_2 чи іншою особою."

За результатом проведення відповідного експертного дослідження атестованим експертом у висновку № 52/23 від 27.11.2023 року встановлено:

"Підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у графі "ПОЗИЧАЛЬНИК" у технічній копії договору позики від 10 вересня 2019 року, що укладений від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 , ймовірніше за все, його підпису на сторінці 1 у паспорті громадянина України НОМЕР_2 , виданому Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області 03.07.1998 р."

Зважаючи на вказаний доказ того факту, що підпис під договором позики від 10.09.2019 року не є підписом ОСОБА_2 , відповідно, це є доказом того, що ОСОБА_2 зазначений договір позики не підписував і вказаний договір позики є недійсним - неукладеним ОСОБА_2 , а тому наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3

03.07.2024 р. Клопотання Позивача про долучення та врахування висновку експерта від 25.04.2024 р. № КСЕ-19-23/74883 (комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів)

25.07.2024 р. Клопотання Позивача про долучення доказів по справі, а саме - висновку експерта від 25.04.2024 р. № КСЕ-19-23/74883 (комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів) Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, яка була проведена згідно ухвали Придніпровського районного суду м.Черкаси від 12.12.2022 р. у справі № 369/2856/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики від 10.09.2019 р.

30.09.2024 р. подано клопотання відповідача щодо призначення почеркознавчої експертизи.

29.10.2024 р. Заперечення Позивача на клопотання відповідача щодо призначення почеркознавчої експертизи від 30.09.2024 р.

11.12.2024 р. Клопотання позивача про долучення та врахування доказів, а саме: копії допиту ОСОБА_3 від 18.03.2024 р. в межах кримінального провадження № 0001883 від 21.09.2022 р.

11.12.2024 р. Клопотання Відповідача про проведення почеркознавчої експертизи

25.02.2025 р. Клопотання Позивача про долучення доказів; копії повідомлення про підозру від 21.02.2025 р., повідомлену ОСОБА_3 в межах кримінального провадження № 0001883 від 21.09.2022 р.

25.02.2025 р. Заперечення Позивача на клопотання сторони Відповідача про проведення почеркознавчої експертизи з долученням ухвали Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28.01.2025 (справа № 369/2856/22) про відмову в призначенні експертизи.

25.02.2025 р. Клопотання відповідача про проведення почеркознавчої експертизи (уточнене)

17.04.2025 р. Заперечення Позивача щодо уточнення клопотання сторони Відповідача про проведення почеркознавчої експертизи з долученням позивачем ухвали Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15.02.2025 у справі № 369/2856/22 про призначення експертизи та ухвали Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18.03.2025 у справі № 369/2856/22 про залишення позову ОСОБА_3 без розгляду та ухвали від 16.04.2025 Черкаського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі № 369/2856/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18.03.2025 у справі № 369/2856/22 про залишення позову ОСОБА_3 без розгляду.

25.04.2024 р. Клопотання Позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи та 25.04.2025 р. Клопотання Позивача про витребування доказів від Придніпровського районного суду м. Черкаси (; адреса: 18015, м. Черкаси, вул. Гоголя, буд. 316) для проведення експертизи.

02.06.2025 р. Клопотання відповідача про роз`єднання позовних вимог

02.06.2025 р. Клопотання про долучення до матеріалів справи нового доказу, а саме висновку спеціаліста № 155 від 17.03.2025 р.

21.07.2025 р. Заперечення Позивача щодо клопотання сторони Відповідача про долучення висновку спеціаліста з долученням позивачем висновку експерта № 66 від 26.05.2025 р. та Висновку експертів від 11.06.2024 р.№ 406_1_24 НДЦСЕ у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності.

21.07.2025 р. Заперечення Позивача щодо клопотання сторони Відповідача по справі № 369/18812/23 про роз`єднання позовних вимог.

29.10.2024 р. Заперечення позивача на клопотання відповідача щодо призначення почеркознавчої експертизи від 30.09.2024 р.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.07.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Штепи Р.П. про зупинення провадження у цивільній справі № 369/18812/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та зняття арешту з майна відмовлено.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2024 р. у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Юрченка Юрія Івановича про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено у повному обсязі, у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Штепи Руслана Петровича про проведення почеркознавчої експертизи та про визнання явки позивача до суду обов`язковою для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку необхідних в якості порівняльного матеріалу для проведення експертизи відмовлено у повному обсязі.

Протольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні 13.11.2025 року представник позивача підтримав задоволення позовних вимог повністю, представники відповідача заперечили проти задоволення позову у повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення і заяви осіб, які беруть участь у справі, їх представників, оцінивши їх відповідно до статті 89 ЦПК України, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, встановлено зокрема наступні підстави звільнення від доказування: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В свою чергу, учасники даної справи не заперечують сам факт наявності та відповідності оригіналам висновків судових експертів, а саме:

- Висновок експерта № 52/23 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 27.11.2023 р.;

- Висновок експерта від 25.04.2024 р. № КСЕ-19-23/74883 (комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів) Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України отриманий в межах справи № 369/2856/22;

- Висновок експертів від 11.06.2024 р.№ 406_1_24 НДЦСЕ у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності отриманий в межах кримінального провадження № 0001883 від 21.09.2022 р.;

- Висновок експерта № 66 від 26.05.2025 р.

Відповідно згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені у відповідних висновках судових експертів є такими, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Також, судом встановлено наступні фактичні обставини справи на які посилалися сторони.

Згідно із копією договору позики від 10.09.2019 року, в п.3 Договору зазначено:

На момент укладення цього Договору грошові кошти в сумі 7 500 000,00 грн. позикодавець передав позичальнику в повному обсязі.

Таким чином, даним Відповідач наполягаючи на дійсності даного договору стверджує про той факт, що кошти вже були передані на момент укладення договору позики, тобто саме вказаним договором за твердженням Відповідача засвідчується факт передачі коштів в розмірі 7 500 000,00 грн. При цьому додатково начебто за твердженням Відповідача факт передачі тих же коштів згідно договору позики від 10.09.2019 року підтверджується і розпискою від 10.09.2019 року. Таким чином, Відповідач стверджує про правочин з позики коштів ОСОБА_2 , що оформлено договором позики від 10.09.2019 р. та борговою розпискою від 10.09.2019 р.

В свою чергу, Позивач подав позов в зв`язку з тим, що Відповідач використовуючи договір позики від 10.09.2019 р., який Позивач не підписував і кошти за яким не отримував від Відповідача, Відповідач клопотав перед судом в справі № 369/2856/22 про накладення арешту на його майно з метою незаконного і безпідставного заволодіння його грошовими коштами та майном використовуючи підробний документ, що також стало причиною і підставою для відкриття кримінального провадження № 0001883 від 21.09.2022 р.

Також Позивач, після подання Відповідачем до суду 30.09.2024 року боргової розписки від 10.09.2019 р., заперечив і факт підписання і отримання коштів за борговою розпискою від 10.09.2019 року на підтвердження чого також надав відповідний висновок судового експерта та в зв`язку з чим також звернувся до поліції щодо відкриття кримінального провадження в зв`язку з підробкою і боргової розписки від 10.09.2019 року.

Оригінал договору позики від 10.09.2019 року Відповідачем суду надано не було, однак відповідність наявності в справі копії оригіналу Відповідач не заперечував.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд, керуючись принципами верховенства права, змагальності, диспозитивності та оцінюючи докази в їх сукупності відповідно до статті 89 ЦПК України, встановив наступне:

I. Встановлення та доведеність факту непідписання документів.

Доказова база: Факт відсутності підпису позивача на Договорі позики від 10.09.2019 р. та на розписці від 10.09.2019 р. підтверджено сукупністю доказів, зокрема узгодженими між собою висновками експертів, наданими стороною позивача (ст.106 ЦПК України) в тому числі долученими з матеріалів інших проваджень (ст.95 ЦПК України).

Допустимість експертиз поданих стороною позивача: Суд враховує, що Висновок експерта, складений на замовлення учасника справи, є рівнозначним висновку, який складений на підставі ухвали суду про призначення експертизи по справі, і оцінюється на загальних підставах. Ця позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, зокрема зазначено:

65. Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що висновок будівельно-технічного експертного дослідження 18 серпня 2014 року не може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на наступне.

66. Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

67. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

68. Разом з тим, у висновку будівельно-технічного експертного дослідження 18 серпня 2014 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Верховний Суд в Постанові від 09.07.2025 по справі № 755/12077/23, зокрема, зазначив:

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений, така експертиза може бути допустимим доказом.

Висновки, підготовлені у рамках кримінального провадження особами, які є атестованими судовими експертами, відповідають положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його, що, в свою чергу, узгоджується із правовими висновками Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-8732св20), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20), від 04 червня 2025 року у справі № 309/3659/21 (провадження № 61-3329св25).

Із цих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги про встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів, оскільки висновки експертизи обґрунтовано враховано судами при вирішенні спору, а експертиза, у свою чергу, проведена атестованими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення таких експертиз, відповідно, висновок експертів відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зроблених висновків.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо безпідставного відхилення судами клопотань про призначення експертиз, оскільки такі клопотання було вирішено у визначеному процесуальним законом порядку із наведенням мотивів і застосуванням норм процесуального права, а сама по собі незгода заявника із результатами вирішення питання про призначення експертизи не вказує на порушення судами норм процесуального права.

Таким чином, за умови наявності всіх необхідних ознак відповідні висновки експертів є належним і допустимим доказом по справі.

В зв`язку з тим, що висновки подані Позивачем на підтвердження факту не підписання ним договору і неотримання коштів, містять всі зазначені обов`язкові вимоги, вказані висновки є належними і допустимими доказами.

II. Оцінка допустимості доказів та відхилення заперечень Відповідача.

1. Щодо форми подання копій висновків.

Суд вважає достатнім засвідчення копій Висновків експерта представником позивача - адвокатом. Відповідно до ч.4 ст.95 ЦПК України, копії письмових доказів засвідчуються підписом представника, а згідно зі ст.20 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат має право засвідчувати копії документів. При цьому відповідачем не було заявлено заперечень щодо невідповідності наданих копій оригіналам.

Обґрунтування достатності засвідчення адвокатом.

Суд вважає належним та допустимим використання копій Висновків експерта, засвідчених представником відповідача - адвокатом, виходячи з наступного.

Право адвоката на засвідчення копій:

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат має право збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, зокрема, виготовляти копії документів та засвідчувати їх копії. Таким чином, засвідчення копій документів, отриманих адвокатом в межах здійснення своєї професійної діяльності, є його прямим законним повноваженням.

Процесуальне засвідчення копій (Норми ЦПК України):

Згідно з частиною 4 статті 95 ЦПК України, копії письмових доказів засвідчуються підписом учасника справи або його представника.

Оскільки адвокат Юрченко Ю.І. є належним представником позивача ОСОБА_2, засвідчення копій висновків експерта його підписом (у тому числі з використанням кваліфікованого електронного підпису - КЕП) повністю відповідає вимогам ЦПК України щодо форми подання письмових доказів. Таке засвідчення є достатнім для прийняття доказу до розгляду та покладення в основу рішення суду.

Еквівалентність електронного підпису:

У випадку засвідчення документів кваліфікованим електронним підписом (КЕП), відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», КЕП має презумпцію відповідності власноручному підпису та є його повним юридичним еквівалентом.

Відсутність обґрунтованих сумнівів:

Відповідно до ч. 5 ст. 95 ЦПК України, суд може вимагати подання оригіналу документа, якщо подана копія викликає сумніви щодо її достовірності.

Однак, суд констатує:

Відповідачем не було надано жодних мотивованих доказів того, що подані адвокатом копії не відповідають оригіналу або є сфальсифікованими.

Факт незаперечення Відповідачем відповідності копій їхнім оригіналам додатково підтверджує, що необхідність витребування оригіналів висновків відсутня.

Таким чином, суд вважає, що надані копії Висновків експерта, засвідчені адвокатом, є допустимими та належними письмовими доказами і можуть бути використані для встановлення обставин, що мають значення для справи.

2. Щодо розголошення відомостей досудового розслідування

Посилання Відповідача на заборону розголошення є необґрунтованим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 222 КПК України, заборона не поширюється на учасників провадження у зв`язку зі здійсненням ними своїх прав та законних інтересів. Позивач, як учасник провадження, правомірно використав цей доказ для захисту свого права власності - грошових коштів та майна, які відповідач намагається стягнути з позивача в справах № 369/2856/22 та № 711/2239/25 про що зазначено Позивачем та встановлено судом під час судових засідань по справі № 369/18812/23.

Верховний Суд в Постанові від 09.07.2025 по справі № 755/12077/23, зокрема, зазначив:

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений, така експертиза може бути допустимим доказом.

Висновки, підготовлені у рамках кримінального провадження особами, які є атестованими судовими експертами, відповідають положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його, що, в свою чергу, узгоджується із правовими висновками Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-8732св20), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20), від 04 червня 2025 року у справі № 309/3659/21 (провадження № 61-3329св25).

Із цих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги про встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів, оскільки висновки експертизи обґрунтовано враховано судами при вирішенні спору, а експертиза, у свою чергу, проведена атестованими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення таких експертиз, відповідно, висновок експертів відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зроблених висновків.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо безпідставного відхилення судами клопотань про призначення експертиз, оскільки такі клопотання було вирішено у визначеному процесуальним законом порядку із наведенням мотивів і застосуванням норм процесуального права, а сама по собі незгода заявника із результатами вирішення питання про призначення експертизи не вказує на порушення судами норм процесуального права.

Суд враховує відповідну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.07.2025 у справі № 755/12077/23, згідно з якою експертиза, проведена в межах кримінального провадження, є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить відомості, релевантні для предмета цивільного спору.

Судом відхиляється твердження відповідача щодо недопустимості доказу у вигляді висновку експертів з підстав відсутності дозволу слідчого на розголошення відомостей досудового розслідування, оскільки надання учасниками даної справи матеріалів, які є доступні для тих самих учасників в іншому провадженні щодо обставин які мають значення для даної справи № 369/18812/23 і достеменно відомі учасникам справи та проваджень не є розголошенням даних досудового розслідування, оскільки вони використовуються учасниками для подання безпосередньо для суду, який не є суб`єктом якому заборонено повідомляти про обставини та докази наявні в кримінальному провадженні, яке має відношення до обставин які є предметом розгляду цивільної справи. Вказані процесуальні дії та використання відповідних доказів сприяє розгляду справи по суті, сприяє раціональному використанню процесуального часу через відсутності необхідності дублювання дослідження експертами одних і тих же обставин та запобігає зупиненню розгляду цивільної справи щодо встановлення шляхом призначення судової експертизи щодо обставин, які вже встановлені в межах кримінального провадження.

Це обґрунтовується низкою процесуальних та законодавчих норм.

1. Обґрунтування відсутності необхідності дозволу

А. Правовий статус висновку як доказу в цивільній справі

Висновки експерта, проведені в межах іншого провадження (зокрема, кримінального), подаються до суду як письмові докази (ст. 95 ЦПК України) або як висновки експерта, що відповідають вимогам ст. 102, 106 ЦПК України.

Б. Виключення щодо учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Кримінального процесуального кодексу України, відомості досудового розслідування заборонено розголошувати без дозволу слідчого чи прокурора.

Проте, законодавство, що відображено в правовій позиції Верховного Суду, містить виключення:

заборона не поширюється на учасників кримінального провадження, якщо це визнається ними необхідним у зв`язку зі здійсненням ними своїх прав та законних інтересів.

Оскільки сторони цивільної справи № 369/18812/23 є учасниками того самого кримінального провадження та досудове розслідування проводилося також на предмет наявності чи відсутності підпису ОСОБА_2 під договором позики від 10.09.2019 р. наданого до суду ОСОБА_3 , вони мають право використовувати відповідні висновки для захисту своїх прав та інтересів у цивільній справі. Використання висновку експерта для доведення відсутності боргу є безпосереднім здійсненням права на захист.

В. Суд та його працівники як суб`єкти розголошення

Суд (суддя) та секретарі судових засідань не є особами, щодо яких встановлена заборона розголошення відомостей досудового розслідування у розумінні ст. 222 КПК України. Вони є посадовими особами державного органу, які, в силу виконання своїх службових обов`язків (здійснення правосуддя), зобов`язані ознайомлюватися з матеріалами справи, які надаються сторонами.

Подання висновку до суду - це надання доказу державному органу, а не його публічне розголошення.

Суд, розглядаючи цей доказ, діє в межах виконання своїх службових повноважень, що не є розголошенням, забороненим КПК України.

Г. Принцип змагальності та рівності сторін

Якщо сторона подає висновок експерта з кримінального провадження, цей документ стає частиною матеріалів цивільної справи. Це забезпечує принцип змагальності (ст. 12 ЦПК), оскільки інша сторона отримує можливість ознайомитися з цим доказом і надати свої заперечення.

3. Неприйняття Висновку спеціаліста

Суд відхиляє наданий Відповідачем висновок спеціаліста від 17.03.2025 р., з тих підстав що спеціаліст може надавати письмові консультації та технічну допомогу під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (ст.74 ЦПК України), але спеціаліст не має статусу експерта, а відповідно і його висновок має статусу Висновку експерта (ст.102 ЦПК України) і не може бути прирівняний до нього. Отже, Висновок спеціаліста не має доказової сили, достатньої для спростування категоричних та узгоджених висновків експертів, проведених під кримінальною відповідальністю.

Розглядаючи висновок спеціаліста, наданий відповідачем на спростування висновків експертиз, суд відхиляє наданий ним Висновок спеціаліста від 17.03.2025 р., оскільки він не є належним і допустимим доказом у значенні, здатному спростувати експертні висновки, виходячи з наступного.

1. Різний процесуальний статус

Експертний висновок є самостійним та основним видом доказу (ст. 102 ЦПК України), який складається особою, попередженою про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку (ст. 103, 106 ЦПК).

Спеціаліст бере участь у процесі для надання консультацій чи технічної допомоги суду та учасникам справи під час вчинення процесуальних дій (ст.74 ЦПК України). Він не проводить експертизи та не несе кримінальної відповідальності за зміст своїх пояснень чи консультацій.

2. Неможливість спростування експертного висновку

Висновки спеціаліста, незалежно від кваліфікації особи, яка його надала, не можуть бути прирівняні до Висновку експерта у розумінні ст.102 ЦПК України і, відповідно, не можуть:

Замінити собою Висновок експерта;

Слугувати єдиною підставою для висновку про недостовірність, необґрунтованість або неповноту Висновків експертиз, проведених у справі або долучених як письмові докази.

Таким чином, Висновок спеціаліста не є належним і допустимим доказом для спростування категоричних та узгоджених між собою висновків експертів, проведених з дотриманням спеціальної методики та під кримінальною відповідальністю.

4. Відмова у призначенні повторної експертизи

Суд відхиляє клопотання відповідача про призначення експертиз, оскільки:

Умови, передбачені п.2 ч.1 ст.103 ЦПК України (відсутність висновків або наявність сумнівів), відсутні, адже у справі наявна сукупність узгоджених експертних висновків.

Факт неналежності підпису ОСОБА_2 , а відповідно його підробки є доведеним і подальше призначення ухвалою суду чергової експертизи виходить за межі предмету доказування (ст.77 ЦПК України). Таке клопотання розцінюється судом як зловживання процесуальними правами (ст.44 ЦПК України), спрямоване на безпідставне затягування розгляду справи та рівності прав сторін при ненаданні відповідачем іншого висновку експерта з протилежним висновком, ніж висновки проведенні в межах цивільної справи № 369/2856/22, кримінального провадження № 0001883 від 21.09.2022 р. та висновку експерта № 66 від 26.05.2025 р., долучених до матеріалів справи позивачем.

Згідно Постанови Верховного Суду від 15.11.2024 р. у справі № 933/602/23 належним доказом який може засвідчити належність підпису на письмових документах є саме висновок почеркознавчої експертизи, які в справі № 369/18812/23 наявні, що є ж предметом доказування в даній справі, а тому відсутня необхідність в черговому експертному дослідженні.

III. Правові наслідки: Неукладеність договору та захист майнових прав.

Відсутність волевиявлення: Оскільки згідно Висновків експертів підпис від Договором позики від 10.09.2019 р. та боргової розписки від 10.09.2019 р. виконаний не позивачем, суд констатує відсутність волевиявлення позивача ОСОБА_2 на вчинення правочину (ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України). Відповідно, Договір позики від 10.09.2019 р. та боргова розписка від 10.09.2019 р. є неукладеними.

Позиція Верховного Суду: Суд застосовує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, згідно з яким відсутність підпису сторони на договорі свідчить про його неукладеність. Отже, ці документи не створюють боргових зобов`язань для позивача і не набрали чинності для позивача так як ним не підписані. Тобто позивач не надавав їм юридичної сили власним волевиявленням через свій підпис, а відповідно і не брав на себе зобов`язання, як і відповідно не отримував від відповідача грошові кошти в розмірі 7 500 000,00 грн.

7.17. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

7.21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

7.22. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Суд вважає, що визнання недійсним зазначеного договору позики від 10.09.2019 р. внаслідок його неукладеності є єдиним ефективним способом захисту прав та майнових інтересів позивача, в тому числі права власності позивача як на грошові кошти, так і на нерухоме майно, гарантованого міжнародними та конституційними нормами.

Саме Позивач вправі обирати спосіб захисту своїх прав і формувати відповідним чином позовні вимоги, в тому числі просити суд визнати недійсним договір, внаслідок його неукладеності.

Суд вважає, що договір, який є некладеним, оскільки він не підписаний стороною, не є може вважатися дійсним зважаючи на той факт, що згідно ч.2 ст.207 ЦК України, відсутній саме відповідний елемент, який і є підставою для недійсності договору.

Таким чином, недійсними та нікчемними можуть бути визнані, вже укладені договори, в свою чергу неукладені договори за своїм визначенням є недійсними про факту їх непідписання. В противному разі, відсутність можливості позивачу визнати договір недійсним внаслідок його некладеності, суперечила б ч.ч.1-5 ст.203, ч.2 ст.207 ЦК України. Тобто, неукладеність договору це одна з форм і підстав його недійсності, так як відповідний договір не діє і не може вступити в дію, так як відповідне волевиявлення сторони договору не засвідчено її підписом і не надано юридичної сили та дії договору відповідним підписом сторони договору.

Таким чином, в зв`язку з відсутністю серед визначених підстав дійсності та вчинення правочину передбачених ч.2 ст.207 ЦК України, а саме відсутністю підпису сторони договору та відповідно наявністю в зв`язку з цим підстав передбачених ч.ч.1-5 ст.203, ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України для визнання недійсним договору, і відсутність серед підстав передбачених п.2) ч.2 ст.16 ЦК України, як визнання договору неукладеним, а виключно недійсним, що узгоджується з вище викладеним юридично логічним висновком, позивач вправі просити, а суд вправі визнати недійсним договір внаслідок його неукладеності (ч.ч.1-5 ст.203, ч.2 ст.207 ЦК України), який такий що не породжує прав та обов`язків для відповідної особи (ст.11 ЦК України).

Так, ст. 15 ЦК України встановлено Право на захист цивільних прав та інтересів:

1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач не може бути позбавлений права визнати договір недійсним з фундаментальної причини - відсутність його підпису під договором.

Так як за наявності підписів під договорами, сторони договорів можуть просити суд визнати недійсними чи констатувати нікчемними вже підписані ними договори, то відповідно тим більше особа, яку зазначили стороною договору, однак яка його не підписувала, має право просити визнати його недійсним з метою захисту своїх цивільних прав від неправомірного використання відповідного договору іншими суб`єктами та припинення в такий спосіб зобов`язань, які особа на себе не брала і не створювала власноручним підписом (ч.1 ст.202, ч.2 ст.207 ЦК України) та оспорити правомірність правочину (ст.204 ЦК України).

І саме недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Тим самим особа, яка не підписувала договір, не може бути позбавлена права ініціювати відповідний позов ще до подачі позову про стягнення з метою попередження використання відповідного договору іншим суб`єктом і не залежати від тієї обставини чи встановить суд окремо в рішенні суду по справі про стягнення факт неукладеності договору, що сприятиме правовій визначеності, так як особа, яка не підписувала договір, не має перебувати в правовій невизначеності і очікувати позов про стягнення для того щоб визнати непідписаний нею договір недійсним внаслідок неукладеності чи просити суд про встановлення відповідного факту в справі вже після подання до особи позову про стягнення.

Згідно положень ЦК України, Договір позики є неукладеним не тільки внаслідок не підписання, а й внаслідок відсутності передачі коштів.

Так, згідно ч. 3 ст. 639 ЦК України, що в разі оформлення договору в письмові й формі він є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Також, згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України, встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

В свою чергу, згідно абз. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, Договір позики на суму 7 500 000,00 грн. має укладатися в письмовій формі з підписами сторін договору і в разі відсутності підтвердження в договорі позики факту передачі коштів, додатково, межу бути представлена розписка позичальника на підтвердження передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно ст. 1051 ЦК України, зазначено, що Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, Договір позики на суму 7 500 000,00 грн. має бути засвідчений виключно підписом особи, яка отримує кошти в позику і тільки підписом особи засвідчується відповідний юридичний факт.

Відповідно, оскільки висновками експертиз встановлено факт непідписання договору позики від 10.09.2019 р. та боргової розписки від 10.09.2019 р. такий чином це правочин ж оспорюваним ОСОБА_2 і є недійсним, так як він не укладений, а відповідно договір/правочин не діє щодо ОСОБА_2 і грошові кошти не передані ОСОБА_3 як позика ОСОБА_2 .

На вказані обставини звертає увагу і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним

чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, зазначено:

41. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

42. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Запобігання зловживанню та преюдиція (правова визначеність): Встановлений судом факт підробки підпису набуває обов`язкового (преюдиційного) значення (ч. 4 ст.82 ЦПК України) та забезпечує правову визначеність для будь-яких майбутніх спорів між тими ж сторонами у відповідних правовідносинах, що унеможливлює подальше зловживання відповідачем своїми процесуальними правами через використання відповідачем цих документів для стягнення з позивача чи арешту майна позивача на чому наголошує позивач та його представник в даній справі. Вказане зловживання підтверджено позивачем в тому числі тим фактом, що позов про визнання недійсним договору позики від 10.09.2019 р. по даній справі № 369/18812/23, поданий ОСОБА_2 08.11.2023 р., після подання позову ОСОБА_3 у лютому 2022 року в справі № 369/2856/22 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики від 10.09.2019 р. з накладенням арешту на майно ОСОБА_2 ; однак вже в процесі розгляду даної справи № 369/18812/23, ОСОБА_3 вчергове подав вже 18.03.2025 р. позов до ОСОБА_2 про стягнення одних і тих же грошових коштів в розмірі 7 500 000,00 грн. (справа № 711/2239/25), використовуючи розписку від 10.09.2019 р. (подана і в дану справу № 369/18812/23 Відповідачем тільки 30.09.2024 р.), яка є складовою одного й того ж правочину - договору позики оформленого як договором позики від 10.09.2019 р., так і борговою розпискою від 10.09.2019 р., як це пояснив по справі № 369/18812/23 представник ОСОБА_3 - адвокат Штепа Р.П. в судовому засідання 13.11.2025 р.

IV. Захист конституційних та конвенційних гарантій

Суд вважає, що визнання недійсним зазначеного договору позики від 10.09.2019 р. внаслідок його неукладеності є єдиним ефективним способом захисту прав та майнових інтересів позивача, в тому числі права власності позивача як на грошові кошти, так і на нерухоме майно, гарантованого міжнародними та конституційними нормами.

Конституційний захист: Спроби стягнення коштів чи накладення арештів на підставі фальсифікованих документів є прямим порушенням ст.41 Конституції України, яка гарантує непорушність права приватної власності.

Захист ЄСПЛ: Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном (включаючи арешт) повинно відповідати критерію «законності» та бути пропорційним (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Оскільки вимоги позивача обґрунтовуються використанням відповідачем в інших судових справах документів, які він не підписував як і відповідно не отримував грошові кошти в них зазначені, що відповідно свідчить про той факт, що вони не містять дійсного волевиявлення позивача ОСОБА_2 , таке втручання є незаконним і непропорційним.

Суд посилається на практику Європейського суду з прав людини (зокрема, принцип, викладений у справі «East/West Alliance Limited проти України»), згідно з якою лише дотримання принципу «законності» у сфері втручання у право власності може вважатися допустимим.

Оскільки правова підстава (правочин/договір) відсутня, виникає потреба в судовому рішенні для усунення цієї загрози.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання недійсним договору позики від 10.09.2019 р. між ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) внаслідок його неукладенності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, також з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог ЦПК України.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення в т.ч. підпису.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2018 р. в справі №924/1096/17 вказано, що договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення.

Відповідно до ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (ст.1046 ЦК України).

Системне тлумачення ч.2 ст.207, ч.4 ст.639, ч.2 ст.640 та ч.2 ст.1046 ЦК України свідчить про те, що договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики є підписаним його сторонами та засвідчує факт передання грошових коштів (речей), для чого від учасників правочину не вимагається додаткова видача розписки на підтвердження узгоджених умов договору про передачу коштів.

Суд проаналізував Договір позики від 10.09.2019 р. в п.3 якого зазначено, що На момент укладення цього Договору грошові кошти в сумі 7 500 000,00 грн. позикодавець передав позичальнику в повному обсязі.

Таким чином, виходячи з положень ч.2 ст.1047 ЦК України відсутня необхідність додаткового складення розписки на підтвердження факту передачі коштів за договором позики від 10.09.20129 р.

Суд також проаналізував розписку від 10.09.2019 р., яка подана до суду 30.09.2024 р. з тексту якої вбачається, що не містить посилання на договір позики від 10.09.2029 р., однак датована також 10.09.2019 р. і складена на аналогічну суму 7 500 000,00 грн. і непідписання якої ОСОБА_2 підтверджується висновком експерта від 26.05.2025 р. за № 66.

Таким чином, по обом документам наявні висновки експертів, що ОСОБА_2 не підписував вказані документи, а відповідно не отримував грошові кошти в сумі 7 500 000,00 грн. від ОСОБА_3 в борг та відповідно не укладав договір позики з ОСОБА_3 .

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

«Посилання касаційної скарги про необґрунтованість доводів ОСОБА_3 про неотримання грошових коштів за спірним договором не спростовують висновок суду про те, що спірний договір є неукладеним, оскільки на виконання його умов позикодавець не передав, а позичальник не отримав грошових коштів у зазначеному розмірі.»

«З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним.»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним

чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Відповідачем не надано до суду жодних доказів того, що позивач потребувала грошових коштів (загальних корпоративних цілей та для поповнення обігових коштів) як зазначено в п.2 договору позики.

Відповідно до пунктів 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Крім того, висновками експертів можуть встановлюватися дані, які є доказом у цивільному процесі (частина 2 статті 76 ЦПК України) та висновки експертів є процесуальним джерелом доказів в КПК, якими можуть підтверджуватись фактичні дані, а саме: наявність або відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (частина 2 статті 84 КПК України).

Судом враховуються висновки, зроблені в Постанові КЦС Верховного Суду від 30.07.2020 р. по справі № 299/1523/16-ц, Постанові КЦС Верховного Суду від 12.02.2020 р. по справі №457/906/17, Постанові ККС Верховного Суду від 03.06.2020 р. по справі № 686/4267/15-к, Постанові ККС Верховного Суду від 18.08.2020 р. по справі №628/2370/17.

Суд зазначає, що у відповідності до вимог чч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, засадам справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного Рішення Конституційного Суду України.

Захищаючи своє порушене право Позивач через «охоронюваний законом інтерес» прагне до справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Усі інші доводи та твердження учасників справи не спростовують вищевикладених висновків суду.

Статтею 89 ЦПК України зазначено:

1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задача суду - встановити чи мав місце факт. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п 11. Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Отже, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було.

Так, з підстав описаних вище, судом було встановлено, що не доведено ні факту укладання договору позики з між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ні факту передачі грошових коштів в борг в сумі 7 500 000,00 грн., оскільки дані факти заперечувались позивачем підтвердженні відповідними експертними висновками.

Таким чином, позивачем суду надані належні та допустимі докази непідписання ОСОБА_2 , ні договору позики ні розписки датованих 10.09.2019 р. та відповідно неотримання в борг 7 500 000,00 грн. від ОСОБА_3 .

Відповідачем же не надано належних і допустимих доказів зворотнього на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Щодо зняття арешту з майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в позовній заяві просить:

Зняти арешт з 1/2 частини житлового будинку загальною площею 488,1 кв. м. розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ), накладений ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2022 р. по справі № 369/2856/22.

Зняти арешт з 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,114 га з кадастровим номером :01:016:0066, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ), накладений ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2022 р. по справі № 369/2856/22.

В п.9 договору позики від 10.09.2019 р. зазначено, що Позика надана позикодавцем забезпечується всім майном, що належить позичальнику і коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку встановленому законодавством України.

Згідно Ухвали Києво-Святошинського суду Київської області від 13.07.2022 р. про справі № 369/2856/22 накладено арешт на зазначені об`єкти нерухомості інформацію про які до суду подавав ОСОБА_3 .

Згідно ст. 547 ЦК України визначено, що Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

В свою чергу, ст. 220 ЦК України визначено, що У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір позики від 10.09.2019 р. як форма договору застави є нікчемним в силу зазначених вище положень, в разі підписання його ОСОБА_2 .

Однак, згідно положень ч.1 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову є самостійними процесуальними заходами, які діють у межах тієї справи, в якій їх застосовано.

Згідно ч.1 ст.158 ЦПК України, скасування заходів забезпечення позову можливе лише судом, який їх застосував, або судом, що розглядає цю саму справу.

Відповідно заходи забезпечення позову мають допоміжний характер і не можуть існувати поза межами провадження, в якому вони застосовані.

На цьому, зокрема, наголошує Верховний Суд в Постанові від 15.09.2020 № 352/1802/18 та в Постанові ВС від 15.04.2024 р. по справі № 554/2506/22.

Таким чином, суд по справі № 369/18812/23 не наділений повноваженнями втручатися в дію забезпечення позову по справі № 369/2856/22. Суд, який не розглядає справу, в межах якої було застосовано захід забезпечення позову, не має повноважень на його скасування.

Процесуальні дії мають вчинятися у спосіб та в межах, визначених процесуальним законом.

Таким чином, Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що заходи забезпечення позову діють виключно в межах тієї справи, в якій вони застосовані, а їх скасування можливе лише судом, який розглядає відповідну справу. Оскільки арешт майна накладений в іншій цивільній справі, правові підстави для його скасування в межах справи № 369/18812/23 відсутні.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також ненадання та не долучення до матеріалів справи оригіналу договору позики від 10.09.2019 року, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог частково, оскільки позивач довів наявність обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, довів факт неукладення ним договору позики та неотримання коштів зазначених в договорі позики від Відповідача, однак не довів наявність підстав для скасування арешту х майна в межах даного провадження, оскільки розгляд відповідної справи № 369/2856/22 триває, що вбачається з пояснень сторін за загальнодоступної інформації на сайті «Судова влада» станом на дату прийняття рішення по справі № 369/18812/23 і відповідно суд по даній справі не має підстав та необхідності скасовувати арешт допоки не завершений розгляд справи № 369/2856/22 з метою забезпечення розгляду і вирішення якої суд застосував відповідні заходи забезпечення позову підставність та обґрунтованість застосування яких суд по справі № 369/18812/23 не має підстав оцінювати.

У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання договору недійсним внаслідок його неукладеності.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Щодо розподілу судових витрат.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно доданої до позовної заяви квитанції позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3 220 грн. 80 коп. по 1 073 грн. 60 коп. про кожній з 3-х позовних вимог немайнового характеру. Відповідно в зв`язку з тим, що судом задоволено 1 з 3-х позовних вимог, сума 1 073 грн. 60 коп. в частині задоволеної позовної вимоги має бути стягнута на користь позивача з відповідача.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 207, 215, 216, 547, 577, 639, 640, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 89, 103, 105, 106, 110, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 10.09.2019 р. та зняття арешту з майна, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір позики від 10.09.2019 р. між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), внаслідок його неукладенності.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1 073 (одну тисячу сімдесят три гривні) 80 коп.

Учасники справи:

Інформація про позивача: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової карки платника податку НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової карки платника податку НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 11.02.2026 року.

Суддя А.В. Янченко