КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 758/14856/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року, постановлену у складі судді Ковбасюк О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про повернення дитини до місця постійного проживання,

встановив:

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року зазначену цивільну справу направлено за підсудністю до Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, визначивши, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції Комунарського районного суду міста Запоріжжя, оскільки місце проживання відповідача хоча й зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідач є внутрішньо переміщеною особою, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходиться в межах територіальної юрисдикції Подільського районного суду міста Києва.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки в матеріалах справи наявна довідка з Єдиного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання відповідача і відсутні відомості про реєстрацію місця проживання відповідача як внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_2 , тож суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи за підсудністю до Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Направляючи справу за підсудністю до Комунарського районного суду міста Запоріжжя, суд першої інстанції виходив з того, що за даними Єдиного державного демографічного реєстру місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться в межах територіальної юрисдикції Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача - ОСОБА_3 , в якому просив:

- визнати незаконним утримання відповідачем на території України малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати відповідача повернути малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - до місця його постійного проживання в Грузію.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України від 12 серпня 2025 року № 9066/0/2-25/19 в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб наявна інформація про відповідача, однак відомостей з інформаційної бази надати не можливо, оскільки вони становлять персональні дані.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України від 29 серпня 2025 року № 9972/0/2-25/19, за відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб станом на 26 серпня 2025 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб та з 28 жовтня 2024 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 29 вересня 2025 року № 1831352 місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 8 статті 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Згідно з пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частинами 1, 2 статті 4 вказаного Закону визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Згідно з частини 1 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до п. 1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року ( зі змінами) , довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

На отримання довідки не мають права особи, які перемістилися в межах тимчасово окупованих Російською Федерацією територій, щодо яких не визначено дати завершення тимчасової окупації Російською Федерацією, перелік яких затверджений Мінрозвитку.

Згідно з п. 2 Порядку, для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік за формою згідно додатком 1 до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

З метою обліку внутрішньо переміщених осіб орган соціального захисту населення на підставі отриманої електронної справи включає інформацію про таких осіб до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Уповноважена особа територіальної громади / центру надання адміністративних послуг приймає рішення та видає довідку внутрішньо переміщеній особі і реєструє заяву з формуванням електронної справи з використанням інформаційних систем Мінсоцполітики для включення інформації про внутрішньо переміщену особу до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з пунктом 5 Порядку з метою обліку внутрішньо переміщених осіб уповноважений орган веде Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, держателем якої є Мінсоцполітики.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно статті 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 187 ЦПК України, якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Частиною восьмою цієї статті передбачено, що суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Пунктом 1 Порядку створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 р. № 646, Єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб - автоматизований банк відомостей, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які є внутрішньо переміщеними.

Звертаючись до Подільського районного суду міста Києва, позивач посилався на те, що за відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб станом на 26 серпня 2025 року, місце проживання його сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як внутрішньо переміщеної особи зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , на підтвердження чого надав листа Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України від 29 серпня 2025 року № 9972/0/2-25/19.

Направляючи справу за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання відповідача зареєстроване за адресою, на яку поширюється юрисдикція Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам справи та нормам процесуального законодавства, виходячи з такого.

З позовної заяви вбачається, що предметом спору є питання повернення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем постійного проживання в Грузію, тобто спір стосується фізичної особи, яка не досягла десяти років.

Частина четверта статті 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Зважаючи на те, що за даними Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , позивач правильно визначив територіальну підсудність цього спору, оскільки, враховуючи зміст частини четвертої статті 29 ЦК України, слід дійти висновку, що ОСОБА_5 проживає за вищевказаною адресою разом з матір`ю як внутрішньо переміщені особи, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції є помилковими.

Крім того, з огляду на наявність у матеріалах справи листа Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України від 29 серпня 2025 року № 9972/0/2-25/19, яким підтверджено, що станом на 26 серпня 2025 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб та з 28 жовтня 2024 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції не витребував з Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб стосовно відповідача ОСОБА_3 , у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про направлення справи за територіальною підсудністю за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 відповідно до даних Єдиного державного демографічного реєстру.

Суд першої інстанції вказаного не врахував і постановив необґрунтовану ухвалу про передачу справи до іншого суду.

Доводи представника відповідача про правильність висновків суду першої інстанції щодо визначення територіальної юрисдикції цієї справи з огляду на наявність відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача в межах юрисдикції Комунарського районного суду міста Запоріжжя та відсутність відомостей про зареєстроване її місце проживання як внутрішньо переміщеної особи колегія суддів відхиляє, оскільки у відзиві на апеляційну скаргу відповідач не заперечила, що проживає разом із сином, і не надала доказів свого місця проживання, як внутрішньо переміщеної особи, відмінного від місця проживання малолітньої дитини, тоді як відповідно до вищевказаного Порядку, малолітня особа може бути поставлена на облік лише за заявою свого законного представника.

09 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду також надійшло клопотання представника позивача, у якому вона просить витребувати з Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб стосовно відповідача ОСОБА_3 , зокрема, адресу реєстрації її місця проживання як внутрішньо переміщеної особи із 17 вересня 2025 року по теперішній час.

Колегія суддів вважає, що зазначене клопотання слід залишити без розгляду.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі має бути зазначено, зокрема, клопотання особи, яка подала скаргу.

З матеріалів справи вбачається, що відмову Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України в наданні інформацію про адресу реєстрації місця проживання відповідача як внутрішньо переміщеної особи позивачу було надано 05 серпня 2025 року, апеляційну скаргу подано - 06 жовтня 2025 року, а з клопотанням про витребування доказів представник позивача звернулася лише 09 грудня 2025 року, коли справа перебувала вже на стадії апеляційного перегляду ухвали суду; із заявою про поновлення процесуального строку на звернення з клопотанням про витребування доказів не зверталася.

Стаття 126 ЦПК України передбачає, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, клопотання про витребування доказів слід залишити без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.