Провадження № 2/643/1020/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.12.2025 м. Харків

Салтівський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судових засідань Ісоєва К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс» до ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

ТОВ «Еліт Фінанс» (позивач) просить стягнути із ОСОБА_1 (відповідач) заборгованість в загальному розмірі 54263,43 грн. та судові витрати.

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

Між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем 12.04.2018 укладено шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

За умовами угоди від 12.04.2018 встановлений ліміт кредитної лінії у розмірі 200000,00 грн., процентну ставку в розмірі 35,99 % річних, тип процентної ставки - фіксований.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором банк виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу в розпорядження кредитні кошти.

20.12.2021 між АТ «Альфа-Банк» та позивачем укладений договір факторингу, за умовами якого право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, розмір його заборгованості складає 54263,43 грн.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду міста Харкова від 18.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 04.08.2025 у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів відмовлено.

Ураховуючи складність справи, суд, керуючись положеннями ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення.

Стислий виклад позиції сторін в ході судового провадження

Представник позивача заявив клопотання, згідно з яким просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

04.02.2025 відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог. В обґрунтування заяви зазначено, що останній платіж за кредитною картою здійснено 10.11.2020; позов було подано у 2024 році, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

11.02.2025 представником позивача подано заперечення щодо заяви про застосування строків позовної давності, в якому представник позивача посилався на Закон України « Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану».

21.03.2025 відповідачем подано доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких він зазначив, що загальна сума виплат перевищує наданий кредитний ліміт більш ніж у 4 рази; воєнний стан не звільняє позивача від обов`язку звертатися до суду у розумний строк; позивач не довів неможливість звернення до суду раніше, що є необхідною умовою для продовження строку давності.

Виходячи з чинного процесуального законодавства України, зокрема положень ч. 5 ст. 4, ст. 12, 13, п. 2 ч. 1 ст. 43, ч. 1, 3 ст. 223, ч. 4 ст. 268 ЦПК, участь в судовому засіданні є правом сторони, яким вона розпоряджається на власний розсуд.

Ураховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності її учасників.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

12.04.2018 відповідач запропоновав ПАТ «Альфа-Банк» укласти Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» між відповідачем та банком, шляхом підписання Оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

ПАТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію відповідача на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» між відповідачем та банком, шляхом підписання Акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Згідно з вказаними вище документами банком та відповідачем погоджені такі умови кредитування: ліміт кредитної лінії у розмірі 200000,00 грн.; процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії 35,99 % річних, тип процентної ставки фіксована; обов`язковий мінімальний платіж 5 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

Крім того, відповідачем підписаний Паспорт споживчого кредиту від 12.04.2018.

Факт користування відповідачем кредитними коштами підтверджується даними виписки по рахунку відповідача, в якій зазначені здійснені відповідачем операції (здійснення покупок, зняття готівки).

Як вбачається з договору факторингу № 4 від 20.12.2021, Акту приймання-передачі Реєстру боржників від 20.12.2021 до договору факторингу, платіжного доручення № 34291 від 20.12.2021 та виписки з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (Виписка з додатку до договору факторингу), укладеними між АТ «Альфа-Банк» та позивачем, від ПАТ «Альфа-Банк» до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 630904555HPLS від 12.04.2018, укладеним з відповідачем, в загальному розмірі 54263,43 грн., з яких 47687,97 грн. заборгованість за тілом кредиту; 6575,46 грн. заборгованість за штрафними санкціями.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, виконаним позивачем, заборгованість відповідача станом на 11.10.2021 становить 54263,43 грн., з яких: 46518,61 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6575,46 грн. заборгованість за процентами, 1169,36 грн. заборгованість за овердрафтом.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1054 ЦК України також передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц).

Якщо можливість стягнення процентів (плати за користування кредитом) після закінчення строку кредитування передбачено умовами кредитного договору, який укладено між сторонами, то є правильним і обґрунтованим висновок суду про наявність підстав для стягнення процентів (плати за користування кредитом) після закінчення строку кредитування (постанова Верховного Суду від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20).

Верховний Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Суд апеляційної інстанції правомірно врахував надані банком розрахунки заборгованості та наявні матеріали кредитної справи, оскільки указані документи стосуються предмета доказування у справі. Відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості, не спростував його (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц).

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже, наявний у матеріалах справи розрахунок кредитної заборгованості відповідача та виписки з його рахунків є належними доказами наявності заборгованості позичальника (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Щодо позовних вимог

Розглядаючи справу на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає доведеним, що між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем укладений кредитний договір від 12.04.2018, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит та зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитним коштами.

Право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача на підставі вказаного вище договору факторингу.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеним, що внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором у відповідача виникла заборгованість за тілом кредиту.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, та задовольняє позов у вказаній частині.

Вирішуючи питання щодо стягнення іншої частини заборгованості в розмірі 6575,46 грн., суд керується таким.

У виписці з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (Виписки з додатку до договору факторингу) зазначено, що вказані грошові кошти в сумі 6575,46 грн. є штрафними санкціями.

Проте з матеріалів справи суд позбавлений можливості встановити, за які саме порушення нараховані вказані штрафні санкції, період нарахування штрафних санкцій та інші дані, на підставі яких суд міг би встановити підстави нарахування штрафних санкцій та правильність їх розрахунку.

При цьому суд враховує, що умовами вказаного вище кредитного договору (Оферти та Акцепту) не передбачено можливість нарахування штрафних санкцій та їх розмір.

Верховний Суд в постанові від 17.09.2025 у справі № 761/12690/23, посилаючись на практику Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, зазначив, що «потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

Враховуючи вказану вище практику Верховного Суду, умови Паспорту споживчого кредиту та додатків до нього не можуть оцінюватись судом в якості складових кредитного договору, в якому зафіксовані його умови та зобов`язання сторін.

Крім вказаних вище Оферти, Акцепту та Паспорту споживчого кредиту, будь-яких інших документів, у яких зафіксовані умови кредитування, суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведено наявність підстав для нарахування відповідачу штрафних санкцій в розмірі 6575,46 грн.

Оцінюючи складений позивачем розрахунок заборгованості, згідно з яким грошові кошти в сумі 6575,46 грн. є процентами за користування кредитом, суд керується таким.

Зазначений розрахунок складений позивачем за період з 12.04.2018 по 11.10.2021, при цьому договір факторингу укладений 20.12.2021.

Таким чином, розрахунок заборгованості складений позивачем за період, коли право вимоги за кредитним договором позивачу не належало, а кредитором у вказаному зобов`язанні був банк.

Ураховуючи наведене, у суду відсутні підстави приймати до уваги виконаний позивачем розрахунок заборгованості в частині нарахування процентів, оскільки у позивача було відсутнє право нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом у період, коли право вимоги за кредитом належало АТ «Альфа-Банк».

При цьому, як зазначено вище, АТ «Альфа-Банк» та позивач в додатку до договору факторингу, який підписаний АТ «Альфа-Банк» та позивачем, погодили, що грошові кошти в сумі 6575,46 грн. є саме штрафними санкціями, а заборгованість за процентами відсутня (складає 0,00 грн.).

З мотивів, наведених вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для стягнення штрафних санкцій.

Ураховуючи наведене, суд відмовляє у вказаній частині позовних вимог.

Оцінюючи доводи відповідача щодо застосування позовної давності, суд керується таким.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями) у період з 12.03.2020 до 22.05.2020 встановлений карантин на всій території України, який в подальшому був продовжений до 30.06.2023.

Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон набув чинності 02.04.2020.

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Харківського апеляційного суду від 12.10.2023 у справі № 639/5866/21, від 11.10.2023 у справі № 645/3569/23.

Згідно з п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Вказані вище норми щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану втратили чинність з 04.09.2025.

Таким чином, строки позовної давності продовжувались (зупинялись) у період з 02.04.2020 по 03.09.2025.

З урахуванням вищенаведеного позовні вимоги за період з 02.04.2017 (за три роки до початку продовження строків позовної давності) є такими, що заявлені в межах строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір був укладений сторонами 12.04.2018.

Ураховуючи наведене та продовження (зупинення) строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в даній справі заявлені з дотриманням строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску строків позовної давності.

Щодо судових витрат

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 9200,00 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно з висновками щодо застосування норм права, викладеними в постанові Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 713/1890/21, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 в цивільній справі № 357/8277/19).

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що між позивачем та адвокатом Литвиненко О.І. укладений договір про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03.04.2024.

Відповідно до п. 3.1. цього договору, вартість послуг адвоката встановлюється з розрахунку, що ціна однієї години затраченого адвокатом часу на надання послуг становить 2000,00 грн. без ПДВ. Конкретні суми до оплати наводяться у акті (актах) приймання передачі наданих послуг, надісланих адвокатом та погоджених із клієнтом.

Як вбачається з Акту № 1 приймання передачі наданих послуг, адвокатом надано позивачу наступні послуги з правової допомоги в даній справі: надання первинної консультації замовнику у справі 1000,00 грн.; правовий аналіз наявних документів у замовника по справі 4000,00 грн.; підготовка позовної заяви 4200,00 грн., а всього 9200,00 грн.

Згідно з платіжною інструкцією № 4953 від 01.10.2024 позивач сплатив адвокату Литвиненко О.І. 9200,00 грн. (призначення «Оплата згідно договору № 03-07/24 про наданняч правничої допомоги від 03.07.2024»).

Вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодування відповідачем, суд враховує таке.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні вказаного питання суд повинен врахувати, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд констатує, що предмет позову є типовим. Складання позовної заяви не потребувало докладання значних зусиль ані з точки зору визначення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, ані з точки зору викладення обставин справи та визначення обсягу доказів, які додаються до позову. Виходячи з ціни позову, справа є малозначною.

Ураховуючи наведене та виходячи з принципів обґрунтованості і пропорційності витрат на правничу допомогу, зважаючи на факт часткового задоволення позову, а також засади справедливості, добросовісності та розумності цивільного судочинства, суд зменшує розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачем, до 3000,00 грн.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі 2595,82 грн.

Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в загальному розмірі 5595,82 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс» грошові кошти в розмірі 46518,61 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс» понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 5595,82 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 14.01.2026.

Учасники справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс» (м. Київ, пл. Солом`янська, буд. 2, )

Відповідач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 )

Суддя Д.А. Крівцов