Головуючий у суді першої інстанції В. С. Кицюк
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

24 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного Фонду України

в м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року, постановлену у складі судді Кицюк В. С., в примішенні Солом`янського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_3 , про розірвання трудового договору, видання наказу про звільнення, стягнення вихідної допомоги та невиплаченої страхової суми по листкам непрацездатності.

В обгрнутвання позову зазначено, що починаючи з 13 липня 2001 року вона працювала на посаді начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві, правонаступником якого є Фонд соціального страхування України. На посаду першого заступника начальника Управління за переведенням її призначено 01 серпня 2017 року. Наказом відповідача від 03 квітня 2020 року № 215к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року у справі № 761/13112/20 позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволено. Наказ від 03 квітня 2020 року №215к визнано протиправним та скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління та стягнено з Управління на її користь 364 241,02 грн в рахунок відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 27 364,50 грн, понесених позивачем на професійну правничу допомогу. Постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Крім того, позивач вказує, що її було поновлено на посаді 11 лютого 2021 року, тобто проігноровано приписи рішення суду щодо негайного поновлення позивача на посаді.

Після поновлення на посаді, її не було ознайомлено з колективним договором та з правилами внутрішнього трудового розпорядку в частині видання наказу від 01 жовтня 2020 року № 871к, згідно з яким в Управлінні було запроваджено в період карантину дистанційну роботу працівників у черговому режимі, проте відповідачем було доведено до її відома про необхідність виконувати трудові обов`язки в адміністративній будівлі Управління та дотримуватися звичайного робочого графіку. Внаслідок необхідності бути присутньою на робочому місці вона інфікувалася коронавірусом від колеги з роботи та з 26 квітня 2021 року до 24 травня 2021 року перебувала на лікарняному. Листом від 03 червня 2021 року відповідач її повідомив про залишення без оплати періоду перебування на лікарняному, у зв`язку з виявленням Комісією соціального страхування недоліків в оформленні листків непрацездатності, які відсутні у вичерпному переліку підстав для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності, тобто відмова відповідача в оплаті листів непрацездатності є незаконною.

Відповідач систематично порушував принцип обов`язковості рішення суду, оскільки вже після поновлення її на посаді, Управлінням було перераховано частину стягненого судом на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 368,47 грн, будь-яких інших виплат згідно з вказаним рішенням суду відповідач тривалий час не здійснював.

17 травня 2021 року вона звернулася із письмовою вимогою виплатити всі суми стягнені за рішенням суду, яка була залишена без відповіді. 25 травня 2021 року відповідачем було виплачено залишок суми у розмірі 316 022,26 грн, проте сума двох здійснених відрахувань дорівнює 350 390,73 грн, а не 364 241,02 грн, як зазначено в рішенні суду, тому рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати не було виконане в повному обсязі, а також не було виплачено витрати на правничу допомогу, що є порушенням відносно неї трудового законодавства.

З огляду на викладене, 21 травня 2021 року вона звернулася до відповідача із заявою про її звільнення з 24 травня 2021 року із займаної посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, яку надіслала цінним листом з описом вкладення. На початку робочого дня 24 травня 2021 року позивач подала ідентичну заяву під розписку уповноваженій особі відповідача. Проте відповідач не оформив належним чином її звільнення і до кінця робочого дня 24 травня 2021 року наказ про звільнення не підготував, розрахунок з нею не провів, трудову книжку не видав.

25 травня 2021 року відповідачу було направлено заяву про видачу трудової книжки та виплату розрахунку при звільненні, яка була проігнорована. 26 травня 2021 року на її електронну пошту надійшов лист відповідача за № 3694-12, у якому їй було запропоновано повідомити причини відсутності на робочому місці та зазначено про правові наслідки невиконання нею трудових обов`язків за укладеним трудовим договором.

Позивач вважала, що з 25 травня 2021 року між сторонами існує спір з припинення трудових відносин. Оскільки їй не видали трудову книжки і наказу про звільнення, вона не може влаштуватись на іншу роботу, стати на облік до Центру зайнятості та позбавлена можливості фінансово себе забезпечувати, чим порушено основоположне право на працю, яке гарантоване статтею 43 Конституції України.

Уточнивши позовні вимоги, просила визнати трудові правовідносини між нею та відповідачем припиненими, шляхом розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, починаючи з 24 травня 2021 року; зобов`язати відповідача належним чином оформити звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління з 24 травня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки та видати їй наказ (розпорядження) про звільнення; стягнути з відповідача на її користь невиплачену тримісячну вихідну допомогу у розмірі 107 180,97 грн; стягнути з відповідача на її користь невиплачені страхові суми по листкам непрацездатності від 26 квітня 2021 року серії АЛД № 529937 та від 06 травня 2021 року серії АЛД № 442833 на загальну суму 33 087,55 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 січня 2024 року, в позові було відмовлено.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 березня 2025 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд, крім іншого, зауважив на те, що з матеріалів справи вбачається, що посада заступника начальника Управління може бути віднесена до категорії посад державної служби. Таким чином,при новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно було встановити, чи відноситься посада заступника начальника Управління до категорії посад державної служби та перевірити чи не порушено правила юрисдикції при вирішення спору.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року справу прийнято до провадження, розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві, третя особа директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_3, про розірвання трудового договору, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, невиплачених сум за листами непрацездатності, середнього заробітку за час вимушеного прогулузакрито у звязку з тим, що спір який виник між сторонами по справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, невстановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про закриття провадження у справі за даним позовом, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати понесені на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що закриваючи провадження в даній справі суд першої інстанції помилково вважав, що посада першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві відносилася до категорії посад державної служби. При цьому суд в оскаржуваній ухвалі своє помилкове рішення зокрема обґрунтовував тим, що представник відповідача покладалася на розсуд суду, наголосивши, що вона перший раз приймає участь в цій справі, а представник позивача питання належності вказаної посади ОСОБА_1 до державної служби не досліджував. Вказана обставина, на думку апелянта, має важливе значення для правильного розгляду апеляційної скарги, адже процедуру реорганізації Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України, було розпочато 01.01.2023, а завершено 30.04.2023.

Також зазначила що суд першої інстанції не врахував, що у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просила звільнити її саме з посади першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою в даній справі 09.07.2021. 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620-ІХ), яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України (далі - ФСС України, Фонд) та його робочі органи, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Тому вирішення питання про те, чи є правовідносини, пов`язані із визнанням незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку із набранням чинності Законом № 2620-ІХ, яким вирішено припинити ФСС України та його робочі органи, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, приватноправовими чи публічно-правовими, залежить, зокрема, від змісту та характеру правовідносин, суб`єктного складу, наявності підстав для виникнення зобов`язань та умов їх виконання щодо працевлаштування вивільненого працівника на публічну службу, а також мети, якої хоче досягти звільнений працівник, звернувшись до суду.

Зважаючи на ту обставину, що спір в даній справі виник за півтора роки до припинення Фонду та його робочих органів, посада першого заступника начальника Управління, з якої ОСОБА_1 просить суд її звільнити, за будь-яких обставин не може бути визнана посадою, яка має відношення до публічної служби. На цьому наполягав представник позивача у судовому засіданні в суді першої інстанції 08.07.2025, обґрунтовуючи свої доводи тим, що на ОСОБА_1 ніколи за час її роботи в Управлінні не розповсюджувалися вимоги Закону України «Про державну службу». А тому, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві беззаперечно належало до юридичних осіб приватного права, що спростовую висновок суду першої інстанції про те, що займана ОСОБА_1 посада з якої вона просить суд її звільнити відноситься до посад публічної служби.

Основним предметом спору в даній справі є розірвання трудового договору між позивачем та Управлінням. Спір що виник є трудовим. Тобто вимоги позивача не стосуються поновлення на роботі у правонаступника на посаді, яка відноситься до категорії посад публічної служби, а також не стосуються інших відносин, пов`язаних з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням. А тому, вимоги позивача в даній справі не регламентуються нормами адміністративного законодавства, внаслідок чого виниклий спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Отже цей триваючий трудовий спір про припинення роботи позивача на посаді юридичної особи приватного права підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 426/160/14, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/33941/16.

Апелянт зауважує, що у справі № 760/7638/23 (провадження № 61-11935ск23), ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Пенсійного фонду України на постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року. Верховний Суд дійшов висновку, що спір про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до Фонду, правонаступником якого є Пенсійний фонд України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Що стосується заміни відповідача в даній справі вже після відкриття провадження, то участь у справі Головного управління ПФУ в м. Києві не перетворює даний спір на публічно-правовий, адже юрисдикція справи визначається характером спірних правовідносин, а не лише статусом відповідача. З цього приводу апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 814/2514/17 (провадження № 11-1472апп18).

Висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №712/4776/23 (провадження №61-13644сво23) від 09.12.2024 щодо правил визначення предметної підсудності не може розповсюджуватися на дану спірну ситуацію.

У зв`язку з тим, що позивач в даній справі не заявляє позовних вимог, які стосуються прийняття її на державну службу, проходження або припинення державної служби, а намагається лише реалізувати право на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та на стягнення страхових виплат у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за час роботи в Управлінні, виниклий спір є приватноправовим і підлягає розгляду судом загальною юрисдикції.

У судовому засіданні представник відповідача Мозирко В. О. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на її необгрунтованість та безпідставність викладених у ній доводів. Ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обгрнутованою, а тому просить залишити її без змін.

Позивач та її представник у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету адвоката Балюри А. С., що підтверджується звітом про доставку вихідної креспонденції Київського апеляційного суду, та трекінгом поштового відправлення адресованого ОСОБА_1 (R88). Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від сторони позивача не надходило.

Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, причини неявки суду не повідомила. Про час, дату та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету учасника справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної креспонденції Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача, її пердставника та третьої особи, оскільки неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, закриваючи провадження у справі суд дійшов висновку, що правовідносини, що виникли в даній справі, з огляду на наведені у позові обставини, належать до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки його зроблено на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та такий висновок у повній мірі відповідає вимогам процесуального права, з огляду на таке.

За змістом статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України у чинній редакції).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» поляга в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72)).

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 47)).

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними законами, до яких, зокрема, відноситься Закон України від 07 червня 2001 року №2493-III«Про службу в органах місцевого самоврядування»(далі - Закон № 2493-III).

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2).

Відповідно до ч.2 ст.81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

У ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права, особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом.

Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції № 249/23 від 06 листопада 2023 року затверджений Перелік посад з високим та підвищеним рівнем корупційних ризиків, у п.5 якого визначені посади керівників та заступників керівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання, призначення яких (укладення контракту з якими) здійснюють державні органи.

Верховний Суд у постанові від 16 березня 2023 року у справі № 640/39027 вказав на те, що до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №712/5476/19 (пункт 47)).

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ, яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права.

З 01 січня 2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків від Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України.

20 червня 2023 року Фонд соціального страхування України припинено згідно із даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Правонаступником Фонду вказано Пенсійний фонд України.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції до 01 січня 2023 року) визначено, що Фонд соціального страхування України є некомерційною самоврядною організацією.

Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням.

Відповідно до пункту 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1105-XIV (в редакції Закону №2620-IX) встановлено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

З огляду на те, що Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції фонду реорганізовано, шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України, між сторонами існує спір з публічно-правових відносин.

Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених закономвипадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права.

Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

З 01 січня 2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків відФонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач у справі перебуваючи раніше у відносинах з Фондом соціального страхування України, просить саме Пенсійний фонді України звільнити її з роботи, встановивши припиненими їх відносини, видати наказ про звільнення, здійснити певні грошові виплати, тобто пред`являє позов пов`язаний з її звільненням з роботи до відповідача який є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, відповідно, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Факт заміни відповідача у зв`язку з набуттям Пенсійним фондом України в процедурі публічного правонаступництва прав і обов`язків Фонду соціального страхування України свідчить про виникнення публічно-правового спору.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач звернулась до суду за захистом порушених трудових прави. Позивач займала посаду першого заступника начальника Управління. З матеріалів справи вбачається, що посада першого заступника начальника Управління віднесена до категорії посад державної служби. Отже, виходячи з визначення наведеного у ст.4 КАС України, займана позивачем посада відноситься до публічної служби.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, правильно виходив із того, що спір, який виник між сторонами, стосується звільнення позивачки з публічної служби у зв`язку з чим держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації, а тому дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі.

Відтак законним і обгрунтованим є висновок суду першої інстанції у тому, що вимоги позивача пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, та відповідно за своїм предметом та можливими правовими наслідками, такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами, а отже не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності скасування ухвали суду про закриття провадження у справі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з тим, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому суд правильно роз`яснював ОСОБА_1 , до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи із заявленими нею вимогами.

Суд першої інстанції не порушив норм процесуального права та дійшов законних і обґрунтованих висновків про неможливість розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Відповідно дост. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна