КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025року місто Київ

справа № 376/380/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ловінської С.С., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Улютому 2025 року позивач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором у розмірі 47957,47 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 02 липня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, мета кредиту для особистих потреб, ліміт кредитної лінії у розмірі 200000 грн., процентна ставка 40% річних.

Вказував, що 20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, за умовами якого права вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».

Посилався на те, що первісний кредитор свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит, однак останній умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 червня 2025 року у задоволені позову ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування вимог посилався на те, що надані позивачем виписки по рахунку є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості відповідача.

Вказував, що факт виконання ним умов договору факторингу від 20 грудня 2021 року підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників та платіжним дорученням, за яким ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» перерахувало на рахунок АТ «Альфа-Банк» зазначені у п.4.2 договору факторингу суму коштів, а відтак позивач набув право вимоги до відповідача.

Вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для висновку про відсутність в матеріалах справи доказів про набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У порядку частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 червня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200000 грн., які позичальник зобов`язувався повернути кредитодавцю та сплатити відсотки за користування ними в розмірі 40% річних.

Між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем 30 червня 2018 року укладено оферту на укладення угоди про надання кредиту №592214921, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику споживчий кредит у сумі 15719,80 грн., строк кредиту 28 місяців, тобто до 02 листопада 2020 року.

Згідно умов вказаного договору за період з 1-го місяця користування кредитом по 24-й місяць користування кредитом 0% від суми кредиту(змінна частина), а також 30 грн. (фіксована частина); за період з 25-го місяця користування кредитом по 36-й місяць користування кредитом 3% від суми кредиту (змінна частина), а також 30 грн. (фіксована частина).

Договори підписані позичальником ОСОБА_1 власноручно.

Відповідно, підпис позичальника в оферті на укладання угоди про надання кредиту №592214921, в паспорті споживчого кредиту, а також в додатку №1 до угоди про надання кредиту №592214921 від 30 червня 2018року, свідчить про те, що останнійотримав усю інформацію про умови кредитування, погодився на зазначені умови та взяв на себе відповідні зобов'язання.

20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу №4, за умовами якого права вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що: розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ними, а, отже, не є достовірним доказом наявності заборгованості; виписка по рахунку не підписана уповноваженим представником первісного кредитора, а отже не є належним та допустимим доказом на підтвердження видачі кредиту та підстав стягнення заборгованості.

Також судом зазначено, що у реєстрі договорів, наданим позивачем як доказ переходу права вимоги до відповідача до договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 47957,47 грн., номер кредитного договору CredD-592214921, дата договору 02 липня 2018 року. Відтак позивачем не доведено права вимоги до відповідача за договором №592214921 від 30 червня 2018 року укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк».

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно зі ст.ст.512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження переходу права вимоги до відповідача, позивач надав виписку з додатку до договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року (реєстр договорів, права вимоги за якими відступається та боржників за такими договорами).

Згідно з вказаної виписки до ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 47957,47 грн., номер кредитного договору зазначено: CredD-592214921, дата договору 02 липня 2018 року.

Суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено права вимоги до відповідача за договором №592214921 від 30 червня 2018 року укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк».

Колегія суддів бере до уваги те, що у наданій виписці з додатку до договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року (реєстр договорів, права вимоги за якими відступається та боржників за такими договорами) номер договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» вказано вірно - 592214921.

Щодо зазначення у виписці з додатку до договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року (реєстр договорів, права вимоги за якими відступається та боржників за такими договорами) іншої дати укладення договору, а саме замість 30 червня 2018 року зазначено 02 липня 2018 року колегія суддів вважає це технічною помилкою.

Будь-яких документів чи рішення суду про визнання недійсною оферти на укладання угоди про надання кредиту №592214921 чи її змісту, матеріали справи не містять.

На підтвердження своїх вимог позивач також надав: розрахунок заборгованості та виписку по рахунку відповідача.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц.

Отже, виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 30 червня 2018 року по 21 грудня 2021 року, додана до позовної заяви, в розумінні вимог цивільно - процесуального законодавства - є належними та допустимим доказом в цих правовідносинах.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 20 грудня 2021 року у відповідача наявна заборгованість у розмірі 47957,47 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту - 38443,89 грн., заборгованості по відсоткам - 8757,59 грн., овердрафт (несанкціонована заборгованість) - 755,99 грн.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 дійшла висновку про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ця правова позиція в подальшому застосована Верховним Судом при вирішені інших судових справ, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 300/438/18.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

З кредитного договору вбачається, що дата повернення кредиту визначена сторонами як - 02 листопада 2020 року, а відтак позичальник безпідставно нарахував відсотки за договором №592214921 поза межами строку кредитування.

З розрахунку вбачається, що заборгованість по відсоткам розрахована за період з 31 травня 2019 року по 20 грудня 2021 року.

Також у вказаний період відповідач проводив погашення заборгованості та суми були зараховані як на погашення тіла кредиту, так і на погашення відсотків, які нараховані за межами строку кредитування.

Станом на 02 листопада 2020 року у відповідача була наявна заборгованість по відсоткам у розмірі 704,82 грн.

Однак, за період з 03 листопада 2020 року по 20 грудня 2021 року позикодавцем було нараховано заборгованість по відсоткам у розмірі 16983,35 грн., внесено відповідачем у цей період коштів на погашення заборгованості по відсоткам - 8930,58 грн.

Таким чином, сума коштів, яка була внесена відповідачем на погашення відсотків у розмірі 8930,58 грн. поза межами строку кредитування, повинна бути віднята від суми заборгованості по відсоткам станом на 02 листопада 2020 року та відповідно від загальної суми заборгованості.

З огляду на викладене, стягненню з відповідача підлягає заборгованість по тілу кредиту у розмірі 30974,12 грн. (заборгованість по тілу кредиту 38443,89 грн. + заборгованість по відсоткам 704,82 грн. + овердрафт (несанкціонована заборгованість) 755,99 грн. - відсотки сплачені відповідачем поза межами кредитування 8930,58 грн. = 30974,12 грн.).

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, відтак рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 червня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Щодо розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Нормами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесення витрат на професійну правову допомогу позивач надав акт приймання-передачі наданих послуг на суму 9200 грн.

Оскільки позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції понесено витрати на правничу допомогу, а відповідачем їх розмір належним чином не спростований, колегія суддів констатує їх реальність та обґрунтованість.

Разом з цим, так як апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та апеляційної скарги, то понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в силу приписів статті 141 ЦПК України підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 5942,28 грн.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалене нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 4889,46 грн, пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» - задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», місцезнаходження: місто Київ, площа Солом`янська, 2, заборгованість за тілом кредиту у розмірі 30974 грн. 12 коп, судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 4889 грн. 46 коп. та витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції в сумі 5942 грн. 28 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: