Справа № 522/5420/25-Е
Провадження № 2/522/4622/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

сторони у судове засідання не з`явились.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІР Україна» про стягнення заробітної плати та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІР Україна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 1 100 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

20.03.2025 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ТОВ «БІІР Україна» про стягнення заробітної плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач зазначає, що згідно з наказом № 264К від 04.06.2020 він був прийнятий на роботу до ТОВ «БІІР Україна» за сумісництвом з 09.06.2020. Згідно з довідкою про нарахування та виплату заробітної плати ТОВ «БІІР Україна», наданою відповідачем у рамках розгляду справи № 947/26680/23, позивачу нараховувалась заробітна плата за роботу за сумісництвом до лютого 2022 року, у лютому 2022 року заробітна плата була нарахована у зменшеному розмірі, а починаючи з березня 2022 року нарахування та виплата заробітної плати не здійснювались без жодного обґрунтування. Таким чином, за період з березня 2022 року по березень 2025 року йому не нарахована та не виплачена заробітна плата в розмірі приблизно 129 900,00 грн виходячи з розміру половини мінімальної заробітної плати в України.

Рішенням Приморського районного суду від 16.12.2024 у справі № 947/26680/23 (провадження № 2/522/4541/24) встановлено, що ОСОБА_1 на момент винесення рішення не був звільнений із займаної посади. У вказаному рішенні суд посилався, зокрема, на довідку про нарахування та виплату заробітної плати з 31.10.2019 по 13.12.2024 № 13/12-2 від 13.12.2024, яку надано ТОВ «БІІР Україна» на виконання ухвали суду.

З огляду на те, що ці документи стали відомі Позивачу лише 20.12.2024, він вважає, що саме з цієї дати повинен обчислюватися строк позовної давності у розумінні ст. 233 КЗпП України.

На підставі наведених у позовній заяві обставин та доказів Позивач наводить розрахунок позовних вимог, відповідно до якого загальна орієнтовна сума невиплаченої заробітної плати за сумісництвом складає: 32 500,00 грн (2022 рік) + 40 200,00 грн (2023 рік) + 10 650,00 грн (січень-березень 2024 року) + 36 000,00 грн (квітень грудень 2024 року) + 10 650,00 (січень-березень 2025 року) = 129 900,00 грн, а саме:

2022 рік (березень грудень, 10 місяців): 6 500,00 грн / 2 = 3 250,00 грн/місяць, 3 250,00 грн/місяць * 10 місяців = 32 500,00 грн.

2023 рік (січень грудень, 12 місяців): 6 700,00 грн / 2 = 3 350,00 грн/місяць, 3 350,00 грн/місяць * 12 місяців = 40 200,00 грн.

2024 рік (січень березень, 3 місяці): 7 100,00 грн / 2 = 3 550,00 грн/місяць, 3 550,00 грн/місяць * 3 місяці = 10 650,00 грн/місяць.

2024 рік (квітень грудень, 9 місяців): 8 000,00 грн / 2 = 4 000,00 грн/місяць, 4 000,00 грн/місяць * 9 місяців = 36 600,00 грн.

2025 рік (січень березень, 3 місяці): 7 100,00 грн / 2 = 3 550,00 грн/місяць, 3 550,00 грн/місяць * 3 місяці = 10 650,00 грн.

Позивач зазначає, що протягом 2023 року він неодноразово намагався звільнитися із займаної посади на підставах, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. На момент подання позовної заяви Відповідач не вчинив жодних дій щодо розгляду заяв Позивача про звільнення, а саме не видав наказу про звільнення та не провів остаточних розрахунок з Позивачем за роботу за сумісництвом.

Посилаючись на порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині виплати йому заробітної плати, позивач просить суд стягнути з ТОВ «БІІР Україна» на користь ОСОБА_1 129 900,00 грн заборгованості по заробітній платі за період з березня 2022 року по березень 2025 року.

24.03.2025 ухвалою головуючого судді Чернявської Л.М. позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «БІІР Україна» про стягнення заробітної плати було залишити без руху та надано строк на усунення недоліків.

25.03.2025 до суду від Позивача надійшла заява на виконання ухвали суду.

Ухвалою головуючого судді Чернявської Л.М. від 27.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

01.04.2025 до суду надійшла заява від Позивача про розгляд страви за правилами загального позовного провадження.

09.04.2025 до суду надійшла заява про вступ в справу представника Відповідача.

14.04.25 до суду надійшла заява від представника Відповідача про долучення до матеріалів справи зустрічного позову.

В обґрунтування вимог зустрічного позову представник ТОВ «БІІР Україна» зазначає, що згідно з наказом від 04.06.2020 № 264К, ОСОБА_1 був прийняти на роботу до ТОВ «БІІР України» за сумісництвом з 09.06.2020. У подальшому, починаючи з березня 2022 року і по теперішній ОСОБА_1 без будь-яких поважних причин і без будь-яких пояснень припинив виконання своїх обов`язків. Внаслідок таких дій (бездіяльність) ОСОБА_1 у подальшому ТОВ « БІІР Україна» було змушено укласти договір про надання юридичних послуг та правової допомоги з ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП». Тобто, саме невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків перед ТОВ «БІІР Україна» стало причиною укладання договору з іншою особою, яка на теперішній час виконує відповідні обов`язки, які раніше виконувались ОСОБА_1 . У випадку якщо б ОСОБА_1 продовжував працювати і виконувати свої обов`язки належним чином, у ТОВ «БІІР Україна» не було б потреби залучати до виконання відповідних обов`язків інших осіб та витрачати на це додаткові грошові кошти.

Згідно з умовами договору між ТОВ «БІІР Україна» і ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП» від 31.05.2023 № 31.05-23, сторонами встановлено щомісячну оплату у розмірі 50 000,00 грн. З урахуванням того, що вказаний договір укладено 31.05.2023, з 01.06.2023 по 01.04.2025, тобто 22 календарних місяця, внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків, ТОВ «БІІР Україна» вимушено понесло збитки у розмірі 50 000,00 грн * 22 = 1 100 000,00 грн.

Посилаючись на наведені обставини, ТОВ «БІІР Україна» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІІР Україна» 1 100 000,00 грн понесених збитків.

14.04.2025 до суду надійшла заява від представника Відповідача в якій він просить долучити до матеріалів справи відзив ТОВ «БІІР Україна» з додатками, заяву про розподіл судових витрат та заяву про застосування строків позовної давності.

У відзиві на позов представник Відповідача зазначає, що ТОВ «БІІР Україна» вважає позовні вимоги безпідставними і необґрунтованими, а також такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. На теперішній час, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати за період з 2022 року по березень 2025 року - тобто, за період, коли позивач без жодної поважної причини не з`являвся на роботі і не виконував своїх обов`язків працівника.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що згідно з наказом № 264К від 04 червня 2020 року Позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «БІІР Україна» за сумісництвом з 09 червня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, а також того факу, що Позивачем не надано жодного доказу протилежного, Позивач був обізнаний про те, що починаючи з 09.06.2020 року він є працівником ТОВ «БІІР Україна» за сумісництвом, що у свою чергу означає не тільки право на отримання заробітної плати, а і обов`язок виконання обов`язків на відповідній посаді. У своєму позові ОСОБА_1 безпідставно стверджує про те, що він нібито «неодноразово» намагався звільнитися. Вказані міркування і припущення позивача не заслуговують на увагу з огляду на те, що не підтверджуються жодним належним, достовірним та допустимим доказом.

У відзиві також зазначено, що позивачу було відомо про обставини, які на його думку, є порушенням його прав починаючи з березня 2022 року, а відтак, не можуть бути прийняті до уваги будь-які міркування позивача про те, що строк для звернення до суду з позовом необхідно рахувати починаючи з грудня 2024 року, оскільки про факт невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків працівника починаючи з березня 2022 року йому було відомо, так само, як і про те, що за невиконання своїх обов`язків, вів не отримав заробітну плату.

15.04.2025 до суду надійшла заява від Позивача про продовження процесуального строку для подання відповіді на відзив та забезпечення доступу до доданих документів.

15.04.2025 до суду від Позивача надійшло заперечення на клопотання (заяву) від Відповідача про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду.

21.04.2025 до суду надійшло заперечення на клопотання (заяву) від представника Відповідача стосовно заяви Позивача від 14.04.2025 про продовження процесуального строку для подання відповіді на відзив.

22.04.2025 до суду від представника Відповідача надійшло заперечення на клопотання (заяву) стосовно заяви Позивача щодо прийняття зустрічного позову.

23.04.2025 до суду надійшла заява від Позивача про систематичне порушення Відповідачем порядку вручення процесуальних документів та відповідь на заперечення відповідача від 21.04.2025 (щодо прийняття зустрічного позову).

23.04.2025 до суду від Позивача надійшла заява про неналежне вручення процесуальних документів Відповідачем та пояснення щодо необґрунтованості заперечень відповідача від 18.04.2025 на заяву про продовження процесуального строку.

05.05.2025 до суду від Позивача надійшла відповідь на відзив у якій він повністю не погоджується із доводами Відповідача та вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що спрямовані на ухилення від виконання обов`язку з виплати заробітної плати.

Позивач зазначає, що твердження Відповідача, про те, що він нібито з березня 2022 року без будь-яких поважних причин та без будь-яких пояснень припинив виконання своїх обов`язків працівника, є не правдивим та спростовується документально.

Також Позивач у відповіді на відзив вказує на те, що Відповідач безпідставно ставить під сумнів його спроби звільнитися та докази, надані на підтвердження цього факту. Позивач наполягає на тому, що вживав заходів для припинення трудових відносин, проте Відповідач ухилявся від належного оформлення звільнення.

Водночас Позивач вказує, що доводи Відповідача про пропуск ним строку позовної давності для звернення до суду є необґрунтованими та заснованими на невірному тлумаченні норм законодавства і фактичних обставин справи.

На виконання розпорядження № 802/25 в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. від 19.05.2025, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 522/5420/25-Е передано для розгляду головуючому судді Павлик І.А.

22.05.2025 до суду від Позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні Позивача, у задоволенні якого судом протокольною ухвалою від 07.08.2025 відмовлено.

23.05.2025 до суду від Позивача надійшло заперечення на клопотання (заяву) проти заяви відповідача про розподіл судових витрат заявлених відповідачем до стягнення (в порядку ст. 137, 141 ЦПК України).

23.05.2025 до суду від Позивача надійшли додаткові пояснення у справі у яких він просить: врахувати додаткові письмові пояснення при розгляді справи; визнати поважними причини затримки подання ним відповіді на відзив від 02.05.2025 та долучені до неї докази та прийняти їх до розгляду; критично ставитися до необґрунтованих тверджень та звинувачень Відповідача; визнати надані Відповідачем «Акти про відсутність працівника на робочому місці» недостовірними та/або недопустимими доказами; відмовити у задоволені заяви Відповідача про застосування строків позовної давності; зобов`язати відповідача надати суду належним чином засвідчені копії переліку документів, що міститься у цих додаткових поясненнях у справі.

13.06.2025 ухвалою головуючого судді Павлик І.А. справу прийнято до свого провадження.

24.06.2025 до суду від Позивача надійшли додаткові пояснення у справі у яких він просить: прийняти та долучити ці пояснення до матеріалів справи; долучити до матеріалів справи, як доказ невідповідність фінансових операцій, копії фінансової звітності ТОВ «БІІР Україна» за 2023 рік та дані фінансової звітності ТОВ «Л&P ГРУП» за 2023 рік; долучити до матеріалів справи, як докази узагальнений аналіз щодо статусу та діяльності данських компаній, пов`язаних з паном ОСОБА_2 , як доказ, що підтверджує мої побоювання та доказує системність аналогічних дій з боку ОСОБА_3 , як кінцевого бенефіціарного власника збанкрутілих компаній, інформацію по яким без відповідного знання джерела її наявності, не є можливим отримати; долучити до матеріалів справи, як докази Ухвалу Одеського апеляційного суду про задоволення клопотання про забезпечення позову, як доказ, що підтверджує загрози у виконанні рішення суду та встановлених судом фактів, які можуть бути до нагоди у розгляді цієї справи як джерело вже для отримання судом більш повної картини діянь з боку Відповідача; долучити до матеріалів справи, як доказ Інформація з ДРРП БІІР Проперті 18.06.25, як доказ під час розгляду цієї справи умисного вжиття дій з боку Відповідача по позбавленню високоліквідного активу та тим самим створення умов для загрози виконання рішення.

25.06.2025 протокольною ухвалою суду здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

25.06.2025 ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву ТОВ «БІР Україна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 1 100 000,00 грн до спільного розгляду з первісним позовом у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «БІР Україна» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

11.07.2025 від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому він зазначає, що вимоги «БІІР Україна» базуються на договорі про надання юридичних послуг з ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП», щодо якого існують обґрунтовані підстави вважати його фіктивним, а витрати за ним такими, що не були реально понесені. Аналіз офіційної фінансової звітності обох компаній, яка міститься у відкритих джерелах, повністю спростовує реальність господарських операцій за цим договором. Дані звітності не підтверджують ані понесення витрат з боку ТОВ «БІІР Україна», ані отримання відповідних доходів його контрагентом ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП».

Також ОСОБА_1 вважає, що «Акти про відсутність працівника» є недостовірними та фальсифікованими, оскільки ОСОБА_3 не кваліфікував відсутність працівника на роботі як прогул та не застосував до нього догану або звільнення, як один із видів дисциплінарного стягнення.

Окрім того у відзиві на зустрічний позов зазначено, що для стягнення збитків Позивач за зустрічним позовом зобов`язаний довести наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, наявність шкоди, прямого причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою та шкодою, а також вини. У даному випадку відсутній будь який причинно-наслідковий зв`язок між діями працівника та завданими збитками.

Також ОСОБА_1 зазначає, що дії ТОВ «БІІР Україна» є економічно необґрунтованими та в них відсутня ділова мета, а сам зустрічний позов є спробою перекласти відповідальність за власні дії, спрямовані на доведення компанії до банкрутства на нього.

22.07.2025 від представника ТОВ «БІІР Україна» до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він вказує на те, що ОСОБА_1 не надав суду жодного належного, достовірного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень щодо дистанційного виконання ним своїх службових обов`язків та щодо фіктивності договору між ТОВ «БІІР Україна» та ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП», а також ним не було надано доказів, що спростовують факт, що для виконання його обов`язків ТОВ «БІІР Україна», було змушено укласти відповідний договір з ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП». Натомість твердження ОСОБА_1 стосовно відсутності причинно-наслідкового зв`язку є лише припущеннями, які не підтверджуються жодним належним, достовірним, достатнім та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України.

30.07.2025 від ОСОБА_1 до суду надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких він вказує на те, що ТОВ «БІІР Україна» не спростувало свого обов`язку сплатити йому заборгованість по заробітній платі, та не довело наявності у ТОВ «БІІР Україна» підстав для покладення на нього обов`язку сплатити збитки.

07.08.2025 до суду від представника ТОВ «БІІР Україна» надійшло заперечення на клопотання (заяву) ОСОБА_1 про витребування доказів.

02.10.2025 до суду від представника ТОВ «БІІР Україна» надійшло клопотання про долучення доказів, а саме ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі № 916/3046/25 за заявою ОСОБА_1 то ТОВ «БІІР Україна» про відкриття провадження у справі про банкрутство.

02.10.2025 ухвалою суду клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у ТОВ «БІІР Україна» належним чином засвідчені докази проведення розрахунків з ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП» на виконання договору № 31.05-23 від 31.05.2023, а саме: засвідчені банком копії платіжних доручень, що підтверджують сплату коштів за кожен місяць, вказаний у наданих Відповідачем актах приймання-передачі послуг (за період з червня 2023 року по березень 2025 року включно); засвідчені банком копії виписок по всіх банківських рахунках Товариства за період з 01.06.2023 по 30.04.2025, що підтверджують списання відповідних сум на користь ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП».

27.10.2025 на виконання ухвали суду від 02.10.2025 про витребування доказів представником ТОВ «БІІР Україна» було надано суду заяву про долучення до матеріалів справи копії договору та платіжних інструкцій (квитанцій) за відповідний період.

27.10.2025 від представника ТОВ «БІІР Україна» до суду надійшла заява, в якій заявник просить долучити до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору за звернення до суду з зустрічним позовом.

29.10.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява (щодо наданих Відповідачем документів на виконання ухвали суду про витребування доказів).

29.10.2025 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залишення зустрічного позову без розгляду, оскільки судовий збір не був сплачений відповідачем на момент подання зустрічного позову (11.04.2025) та прийняття його судом до розгляду, а докази його сплати надані суду лише 27.10.2025.

06.11.2025 ухвалою суду у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення зустрічного позову ТОВ «БІР Україна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 1 100 000,00 грн без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «БІР Україна» про стягнення заробітної плати та за зустрічним позовом ТОВ «БІР Україна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 1 100 000,00 грн відмовлено.

06.11.2025 протокольною ухвалою суду відмовлено у винесенні окремої ухвали в порядку ч. 2 ст. 262 ЦПК України, оскільки судом не встановлено обставин зловживання представником ТОВ «БІР Україна» процесуальними правами, та закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 11 грудня 2025 року на 13 год. 00 хв.

11.11.2025 через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси Павлик І.А., яку обґрунтовано тим, що ухвала про прийняття зустрічної позовної заяви є незаконною та викликає сумніви у позивача в неупередженості судді, також суддею не розглянуто його клопотання про постановлення окремої ухвали, в зв`язку з чим просить відвести суддю Павлик І.А. від розгляду справи № 522/5420/25-Е (провадження № 2/522/4622/25).

11.11.2025 до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів (копії відповіді ГУ ДКСУ в Одеській області від 29.09.2025 № 06-12-06/11004) та винесення окремої ухвали (щодо введення суду в оману та подання завідомо недостовірних доказів), у задоволенні якого протокольною ухвалою суду від 11.12.2025 відмовлено, оскільки судом не встановлено обставин зловживання директором та представником ТОВ «БІР Україна» своїми процесуальними правами, введення суду в оману та поданні завідомо недостовірних доказів.

11.11.2025 ухвалою суду заяву ОСОБА_1 про відвід судді Павлик І.А. було визнано необґрунтованою з подальшим її переданням до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді.

12.11.2025 ухвало судді Бондаря В.Я. було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Павлик І.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «БІР Україна» про стягнення заробітної плати та за зустрічним позовом ТОВ «БІР Україна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків.

18.11.2025 від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та продовження строку підготовчого провадження (в порядку ст.ст. 189, 197, 198, 200 ЦПК України), у задоволенні якого протокольною ухвалою суду від 11.12.2025 відмовлено.

19.11.2025 від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення доказів, а саме належним чином засвідчену копію відповіді Одеської філії Одеського обласного центру зайнятості від 14.11.2025 (вх. № 4947/01-12-25).

04.12.2025 від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про визнання недопустимим /неналежним/недостовірним доказом платіжний документ про сплату судового збору, який був долучений ТОВ «БІІР Україна» до зустрічної позовної заяви при її поданні у квітні 2025 року та виключити його із числа доказів у справі.

05.12.2025 від ОСОБА_1 до суду надійшло заперечення на клопотання (заяву) щодо прийняття доказів та клопотання про визнання доказу неналежним (в порядку ст. ст. 76-79, 83 ЦПК України).

18.12.2025 від представника ТОВ «БІІР Україна» до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, у задоволенні якої ухвалою суду від 19.12.2025 було відмовлено.

22.12.2025 сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб на підставі Наказу ТОВ «БІІР Україна» № 254/К від 16.10.2019 ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ «БІІР Україна» (основне місце роботи) Директор виконавчий. Наказом ТОВ «БІІР Україна» № 254/КУ від 04.06.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи ТОВ «БІІР Україна» (основне місце роботи) Директор виконавчий. Наказом ТОВ «БІІР Україна» № 264/К від 05.06.2020 ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ «БІІР Україна» (за сумісництвом) Директор виконавчий.

Згідно з довідкою №13/12-2 від 13.12.2024 про нарахування та виплату заробітної плати ТОВ «БІІР Україна» ОСОБА_1 з 31.10.2019 по 13.12.2024, останньому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата до березня 2022 року, а з березня 2022 року нарахування та виплата заробітної плати не здійснювались, що також підтверджується довідкою ПФУ Форма ОК-7.

Водночас перебування сторін у трудових відносинах протягом зазначеного часу та на час розгляду даної справи, підтверджується обома сторонами.

Спір у даній справі виник у зв`язку з невиплатою ТОВ «БІІР Україна» ОСОБА_1 заробітної плати за період з березня 2022 року по березень 2025 року, тоді як заперечуючи проти позову ТОВ «БІІР Україна» стверджує, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків ТОВ «БІІР Україна» було змушено 31.05.2023 укласти договір № 31.05-23 про надання юридичних послуг з ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП», у зв`язку з чим понесло 1 100 000,00 грн збитків за період з 01.06.2023 по 01.04.2025.

В якості підстав для невиплати ОСОБА_1 заробітної плати ТОВ «БІІР Україна» посилається на припинення виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків та нез`явлення на робочому місці починаючи з березня 2022 року, що підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці з 01.03.2022 по 20.03.2025.

Також ТОВ «БІІР Україна» просить застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2022 року по березень 2025 року, оскільки про порушення його права йому було відомо ще в березні 2022 року.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 статті 2 КЗпП до основних прав працівників віднесено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з того, що спір щодо стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Така норма була передбачена у вказаному законі у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-IX.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Таким чином, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Водночас варто враховувати правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Тобто дія частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX) поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Так, у рішенні від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX) лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, від 07.10.2024 у справі № 500/7802/23 та від 31.10.2024 у справі № 500/7140/23.

Отже, після 19.07.2022 редакція норми частини першої статті 233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами після 19.07.2022 та протягом трьох місяців з моменту, коли працівник дізнався про порушення свого права.

Натомість, як встановлено судом та не заперечується сторонами, правовідносини сторін виникли з 09.06.2020 дата запису, наказ № 264/К від 05.06.2020 про прийняття на роботу, та продовжуються до цього часу, тобто є триваючими та виникли до 19.07.2022, а відтак позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт.

Позивачем здійснено розрахунок заборгованості по виплаті йому заробітної плати за період з березня 2022 року по березень 2025 року, виходячи з встановленої законом мінімальної заробітної плати у цей період у загальній сумі 129 900,00 грн.

32 500,00 грн (2022 рік) + 40 200,00 грн (2023 рік) + 10 650,00 грн (січень-березень 2024 року) + 36 000,00 грн (квітень грудень 2024 року) + 10 650,00 (січень-березень 2025 року) = 129 900,00 грн, а саме:

2022 рік (березень грудень, 10 місяців): 6 500,00 грн / 2 = 3 250,00 грн/місяць, 3 250,00 грн/місяць * 10 місяців = 32 500,00 грн.

2023 рік (січень грудень, 12 місяців): 6 700,00 грн / 2 = 3 350,00 грн/місяць, 3 350,00 грн/місяць * 12 місяців = 40 200,00 грн.

2024 рік (січень березень, 3 місяці): 7 100,00 грн / 2 = 3 550,00 грн/місяць, 3 550,00 грн/місяць * 3 місяці = 10 650,00 грн/місяць.

2024 рік (квітень грудень, 9 місяців): 8 000,00 грн / 2 = 4 000,00 грн/місяць, 4 000,00 грн/місяць * 9 місяців = 36 600,00 грн.

2025 рік (січень березень, 3 місяці): 7 100,00 грн / 2 = 3 550,00 грн/місяць, 3 550,00 грн/місяць * 3 місяці = 10 650,00 грн.

ТОВ «БІІР Україна» зазначений розрахунок позивача не спростовано, у зв`язку з чим, порушене право позивача на оплату праці у спірний період підлягає захисту шляхом задоволення позову.

При цьому суд відхиляє посилання відповідача на складені ним акти про відсутність працівника на робочому місці з 01.03.2022 по 20.03.2025, оскільки у разі наявності порушення працівником трудового законодавства, роботодавцем застосовується передбачена законом відповідальність, яку у даному випадку ТОВ «БІІР Україна» до позивача застосовано не було, а тому підстави для невиплати ОСОБА_1 заробітної плати у спірному періоді відсутні.

Щодо вимог за зустрічним позовом про стягнення 1 100 000,00 грн збитків, суд виходить з наступного.

У ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №759/4781/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 203/2378/14-ц та від 28.08.2019 у справі № 638/20603/16.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

31.05.2023 між ТОВ «БІІР Україна» та ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП» укладено договір № 31.05-23 про надання юридичних послуг та правової допомоги, пунктом 4.1 якого сторонами встановлено щомісячну оплату у розмірі 50 000,00 грн.

Як вбачається з наведеного договору його предметом є надання правової допомоги клієнту з приводу представництва його інтересів в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, органах прокуратури, поліції, податкових органах, а також у будь-яких інших, без винятку підприємствах, установах, організаціях усіх рівнів та незалежно від їх структурної форми та підпорядкування.

ТОВ «БІІР Україна» зазначає, що з 01.06.2023 по 01.04.2025, тобто 22 календарних місяця, внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків, ТОВ «БІІР Україна» вимушено понесло збитки у розмірі 50 000,00 грн х 22 = 1 100 000,00 грн.

В якості доказів понесених витрат представником ТОВ «БІІР Україна» долучено до матеріалів справи копію договору про відступлення права вимоги від 02.04.2025, укладеного між ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП» та ТОВ «БІР ПРОПЕРТІ», за яким первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає право грошової вимоги за договором № 31.05-23 від 31.05.2023, укладеним між ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП» та ТОВ «БІІР Україна» на суму 1 100 000,00 грн.

Також представником ТОВ «БІІР Україна» долучено до матеріалів справи копії платіжних інструкцій від 11.08.2023 на суму 138 475,12 грн, від 21.08.2023 на суму 138 475,12 грн, від 22.11.2023 на суму 159 687,20 грн, від 10.01.2024 на суму 122 896,00 грн, від 13.03.2024 на суму 139 635,75 грн, від 24.05.2024 на суму 181 000,00 грн, від 26.07.2024 на суму 151 105,50 грн, від 10.09.2024 на суму 119 766,15 грн, від 26.11.2024 на суму 126 021,50 грн, від 07.01.2025 на суму 140 861,25 грн, від 14.03.2025 на суму 138 776,00 грн та від 12.05.2025 на суму 143 962,50 грн, де платником вказано ТОВ «БІР ПРОПЕРТІ», а отримувачем ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП»; призначення платежу оплата консультаційних послуг за договором № 03/10/22 від 03.10.2022.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши надані представником ТОВ «БІІР Україна» докази на підтвердження понесення ним збитків, суд виходить з їх неналежності, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування. Вищенаведений договір про відступлення права вимоги від 02.04.2025, укладений між ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП» та ТОВ «БІР ПРОПЕРТІ», свідчить про те, що кошти в сумі 1 100 000,00 грн (по 50 000,00 грн щомісячно) не перераховувались ТОВ «БІІР Україна» на користь ТОВ «ЛО ЕНД РІАЛ ІСТЕЙТ ГРУП» на підставі договору № 31.05-23 від 31.05.2023, також не надано доказів оплати за договором відступлення права вимоги. У перелічених платіжних інструкціях платником вказано іншу юридичну особу ТОВ «БІР ПРОПЕРТІ», а призначення платежу не стосується договору № 31.05-23 від 31.05.2023, укладенням якого, за твердженням ТОВ «БІІР Україна», ним понесено збитки.

Враховуючи викладене, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі за недоведеністю складу цивільного правопорушення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за одну вимогу майнового характеру, що становить 1 299,00 грн.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про стягнення заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» (Код , м. Одеса, вул. Приморська, 3-Б) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 129 900,00 грн заборгованості по заробітній платі за період з березня 2022 року до березня 2025 року.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ «БІІР Україна» до ОСОБА_1 стягнення збитків у розмірі 1 100 000,00 грн відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» (Код , м. Одеса, вул. Приморська, 3-Б) на користь держави судовий збір у сумі 1 299,00 грн.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 26.12.2025.

Суддя І.А. Павлик