Провадження номер 2/741/141/25
Єдиний унікальний номер 534/1390/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 рокуНосівський районний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді - Ляшка Р.С.,

за участю секретаря судового засідання - Гордіної Н.О.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Шуляк Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Носівка Чернігівської області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року адвокат Дашко М.В. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Комсомольського міського суду Полтавської області з із вказаним позовом у якому просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості в еквіваленті розміру 12 000 доларів США - 481 383, 60 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 23 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 364, за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 суму коштів в розмірі 12 000 доларів США, які ОСОБА_3 зобов?язувався повернути до 23.04.2019 року. В еквіваленті станом на день звернення до суду сума заборгованості становить 481 383, 60 грн.

Окрім договору позики, боржником ОСОБА_3 надана розписка від 23.02.2019 про отримання від ОСОБА_2 позики у розмірі 12 000 доларів США, в якій зазначений термін повернення позиченої суми.

Договір позики укладався за згодою дружини «Позичальника» ОСОБА_5 справжність підпису якої на заяві засвідчена 23.02.2019 приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 359, а тому грошові кошти, одержані Позичальником ОСОБА_3 являються предметом спільної сумісної власності.

У встановлений договором термін - до 23.04.2019 відповідач ОСОБА_3 борг позивачу не повернув.

Вимогою від 22.04.2024, що направлена цінним листом з описом вкладення від 24.04.2024, позивач звернулася до відповідача про повернення коштів за договором позики. Відповідачем вимогу ОСОБА_2 проігноровано.

Зазначає, що стягнення заборгованості за договором позики повинно бути здійснено з ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_5 в солідарному порядку.

Крім того, зазначає що з початком повномаштабного вторгнення 24.02.2022, відповідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Позовна давність звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики закінчилась 24 квітня 2022 року (у період введеного в Україні воєнного стану), який продовжено до цього часу.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 17 червня 2024 року справу за цивільним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики передано за підсудністю до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 липня 2024 року цивільну справу № 534/1390/24 за позовом ОСОБА_2 , поданим представником - адвокатом Дашком Максимом Володимировичем до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики передано за підсудністю до Носівського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, призначено підготовче судове засідання у справі.

10 грудня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шуляк Н.О., подала до суду відзив на позов у якому просила застосувати строки позовної давності встановлені ст. 257 ЦК України та відмовити у задоволенні ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому зазначає, що позовна давність звернення до суду з позовом закінчилась 24.04.2022, а редакція п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України набрала чинності після спливу строку позовної давності, а отже позивач звернувся із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики поза межами трирічного строку позовної давності передбаченої ст. 257 ЦК України. Крім того, ОСОБА_7 надала лише згоду на укладення договору позики її колишнім чоловіком як того вимагає закон, проте остання не є стороною договору (ні поручителем, ні позичальником). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то цивільні права та обов?язки за договором виникають в обох із подружжя. Позивачем не доведено та не надано жодних доказів, що кошти в розмірі 12 000 доларів США одержані за договором позики ОСОБА_3 використані в інтересах сім?ї, а отже не може бути застосована презумпція спільної сумісної власності подружжя на спірну заборгованість.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та призначено справу до судового розгляду по суті.

22 вересня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шуляк Н.О. через систему «Електронний суд» подала до суду заяву у якій просила застосувати наслідки спливу загального строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі. Заява обгрунтована тим, що згідно з договором позики від 23.02.2019, строк повернення позики - 23.04.2019. З 24.04.2019 позивач мала право звернутись до суду з вимогами про повернення суми позики. Позов було подано 22.04.2024, що значно пізніше строку загальної позовная давності, який за ст. 256, 257 Цивільного кодексу України становить три роки. 14 травня 2025 року Верховна Рада України ухвалила Закон України № 4434-ІХ, яким скасовується пункт 19 розділу «Прикінцеві та переі положення» Цивільного кодексу України, відповідно до якого перебіг позовної давності на час дії воєнного стану зупинявся. Закон № 4434-ІХ набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його офіційного опублікування. Таке набрання чинності встановлено на 04.09.2025. З цієї дати зупинення строків позовної давності через дію воєнного стану більше не діє.Загальний строк позовної давності - 3 роки (ст. 257 ЦК України) від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права. Раніше, коли діяв пункт 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦКУ, перебіг позовної давності був зупинений на час дії воєнного стану. Але зараз цей моратоторій скасовано. З дати вступу в дію Закону № 4434-ІХ (04.09.2025) або такого ж моменту, коли строк давності міг бути обчислений, відповідач має право заявити захист на підставі спливу загального строку позовної давності. Законодавство встановлює, що застосування позовної давності покращує становище боржника, тобто відповідача, оскільки дає йому правовий захист від позовів зі строку, який уже сплив. Отже, строк позовної давності сплив ще 23.04.2022 (3 роки з 24.04.2019). Зупинення строку позовної давності під час воєнного стану не діє з 04.09.2025 Закону № 4434-ІХ.

25 вересня 2025 року представник позивача адвокат Дашко М.В. через систему «Електронний суд» подав до суду клопотання у якому просив відмовити у задоволенні заяви представнику відповідача ОСОБА_1 адвоката Шуляк Н.О. про застосування наслідків пропуску позовної давності, подану з порушенням строків, оскільки заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності представником відповідача подано до Носівського районного суду Чернігівської області лише під час розгляду справи по суті 22.09.2025 після закриття підготовчого засідання. Такі дії суперечать вимогам ст. 83, 259 ЦПК України. Тобто, заява представника відповідача подана із порушенням строків, без обґрунтування неможливості їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї тому суд не має правових підстав враховувати її. Під час проведення судом підготовчого провадження, представником відповідача ОСОБА_5 - адвокатом Шуляк Н.О. не заперечувався сам факт наявності боргу, в даній справі були заявлені клопотання, які судом були задоволені, але клопотання (заяви) про застосування наслідків пропуску позовної давності заявлено не було. Також, з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким було доповнено Прикінцеві положення ЦК України пунктом 12 такого змісту «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину. Окрім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено. Отже, перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії воєнного стану. Отже, позовна давність позивачем не пропущена.

У судове засідання позивач не з?явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

У судовому засіданні 13 листопада 2025 року представник позивача адвокат Дашко М.В. позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити з наведених у ньому доводів та підстав. 09 грудня 2025 року представник позивача не з?явився через систему «Електронний суд» надіслав до суду клопотання у якому просив провести розглядс прави у відсутності позивача та її представника.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шуляк Н.О. у судовому заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 солідарної частини відповідно до договору позики. Зазначила, що відсутні докази на підтвердження того, що отримані у позику кошти ОСОБА_3 були використані на потреби сім?ї. Також відсутні докази що ОСОБА_1 є фінансовим поручителем при позиці грошових коштів. Відповідно до договору позики та вимогою у позові суттєво відрізняється сума зазначена у гривні. Вказала, що судові витрати по справі є завищеними.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Дашка М.В., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шуляк Н.О., дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об?єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 23 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики (далі - Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленко В.В. (а.с. 16).

Відповідно до п. 1 Договору «Позикодавець» ОСОБА_2 при укладенні цього договору передала у власність «Позичальнику» ОСОБА_3 строком до 23.04.2019, а «Позичальник» ОСОБА_3 прийняв від «Позикодавця» ОСОБА_8 строком до 23.04.2019 грошові кошти в розмірі 324 120,00 гривень або еквівілент 12 000 доларів США відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 23.02.2019 (27,01 грн. за 1 долар), та зобовязується повернути «Позикодавцю» таку суму грошових коштів , а саме 324 120,00 гривень або еквівалент 12 000 доларів США, не пізніше 23.04.2019 року.

Пунктом 2 Договору визначено що «Позичальник» зобовязується передати «Позикодавцю» одержані у позику грошові кошти у порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 5 Договору у разі якщо «Позичальник» своєчасно не поверне суму позики, він /вона/ зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми.

Відповідно до п. 6 Договору після виконання «Позичальником» свого зобовязання «Позикодавець» повинен передати йому /їй/ примірник цього договору, та видати розписку про одержання ним /нею/ суми позики в повному обсязі. Наявність у «Позикодавця» після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання «Позичальником» свого зобовязання.

Відповідно до п. 13 Договору, цей договір укладається за згодою дружини «Позичальника» гр. ОСОБА_6 справжність підпису якої на заяві засвідчена 23.02.2019 приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Коваленко В.В. за р. № 359.

Сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання «Позичальником» зобовязання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) «Позикодавця» про суму заборгованості яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотнім повідомленням «Позичальнику» в порядку, передбаченому ст. 84 ЗУ «Про нотаріат».

З оригіналу розписки, який досліджено в судовому засіданні, вбачається, що 23.02.2019 ОСОБА_3 надав розписку про те, що він взяв позику у ОСОБА_2 суму дванадцять тисяч доларів США терміном до 23 квітня 2019 року. Вказану суму зобовязується повернути вчасно в місті Горішні Плавні (а.с. 134).

У визначений у договорі позики та розписці термін ОСОБА_3 грошові кошти не повернув.

22.04.2024 на адресу ОСОБА_3 було надіслано ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів за договором позики (а.с. 18). Дану вимогу виконано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов?язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов?язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов?язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли договірні відносини позики, оскільки ОСОБА_3 зі згодою своєї дружини ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки від 23.02.2019. Отже, у ОСОБА_3 виникло зобов?язання щодо повернення отриманих грошових коштів у строк, визначений сторонами у договорі та розписці, а саме до 23 квітня 2019 року, які останній не повернув.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики та відповідною розпискою про отримання грошових коштів від 23 лютого 2019 року.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами позову про стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_5 , яка на момент укладення договору позики з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з останнім, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов?язків подружжя.

Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Відповідно до п. 14 Договору «Позичальник» стверджує, що гроші позичаються ним для власних потреб.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об?єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім?ї, а не власні, не пов?язані із сім?єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов?язаннями подружжя відповідає усім своїм майном.

Водночас, з аналізу наведених норм вбачається, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов?язаною стороною (боржником), за наявності двох обов?язкових та взаємопов?язаних між собою умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім?ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї.

Таким чином, задля встановлення обставин наявності зобов?язань того з подружжя, хто не брав участі у укладенні договору, а також наявності умов для солідарного зобов?язання, необхідно довести факт укладення договору саме в інтересах сім?ї, а також факт використання отриманого майна, в даному випадку грошових коштів, в інтересах сім?ї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на момент укладення договору позики від 23.02.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі. Всі дії щодо укладання Договору вчинялися під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , а саме: укладено договір з ОСОБА_2 , складено боргову розписку про отримання грошових коштів від останньої при цьому визначено термін повернення коштів.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики використовувались в інтересах та на задоволення потреб сім?ї. При цьому, сам лише факт перебування відповідачів у шлюбі на час укладення Договору та розписки не є достатнім доказом для доведення факту укладення договору позики та отримання грошових коштів в інтересах сім?ї.

Згідно з договором позики кошти отримані були для власних потреб.

З огляду на наведене, відсутність належних та достатніх в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України доказів, які підтверджують факт укладення договору позики в інтересах сім?ї, а також факт використання грошових коштів в інтересах сім?ї, виключає виникнення солідарного обов?язку іншого з подружжя, а саме ОСОБА_3 , разом з ОСОБА_6 , оскільки дружина не може відповідати за зобов?язанням останнього в силу вищенаведених норм СК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про те, що позовні вимоги в частині виникнення солідарного обов?язку ОСОБА_6 щодо виконання зобов?язання за договором позики від 23.02.2019 є необґрунтованими та безпідставними, у зв?язку із чим у позові в цій частині необхідно відмовити.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до умов договору позики ОСОБА_3 є позичальником, який не виконав взяті на себе зобов?язання, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що з нього на користь позивача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 481 383, 60 грн. еквівалент 12 000 доларів США на момент подачі позову, тому позов слід задовольнити частково.

Що заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шуляк Н.О. про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» (зі змінами та доповненнями), а також постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями), в Україні встановлено карантин з 12.03.2020.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у звязку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020 (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на всій території України відмінено карантин з 24 год. 00 хв. 30.06.2023.

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.

Крім цього, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24.02.2024 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан.

Законом від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до Цивільного кодексу України щодо строків давності та відповідно до пункту 19 Розділу «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії.

Так, відповідно до пункту 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України (в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» було виключено з ЦК України на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025.

Таким чином, строк, визначений ст. 257 ЦК України, продовжувався на строк дії карантину з 02.04.2020 до 30.06.2023 та воєнного стану з 24.02.2022 і до 03.09.2025, отже позивачем при зверненні 05.06.2024 до суду з вказаним позовом строк позовної давності не пропущений.

Щодо судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи додано: копію договіру про надання професійної правничої допомоги № 672 від 22.04.2024; копію розрахунку суми гонорару за договором про надання професійної правничої допомоги № 672 від 22.04.2024; копію акту про надані послуги від 27.05.2024; копію квитанції №27/5 від 27.05.2024 відповідно до якої сума сплаченого гонорару становить 20 000 грн., ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1090008 від 27.05.2024 (а.с. 10, 20-23).

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

З огляду на складність справи, спрощеного порядку її розгляду, та виконані адвокатом роботи, клопотання відповідача про зменшення витрат, суд дійшов висновку про необхідність стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн., що буде відповідати критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру таких витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 813,84 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 77-81, 89, 133, 137, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 23 лютого 2019 року в розмірі 481 383 грн (чотириста вісімдесят одна тисяча триста вісімдесят три) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 813 (чотири тисячі вісімсот тринадцять) грн. 84 коп

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 16 грудня 2025 року.

Суддя Р.С. Ляшко