КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/16770/24

20 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Авер?янової Світлани Броніславівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сенюти В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі у період з 02 грудня 2006 року по 18 березня 2011 року. У період шлюбу народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного судом міста Києва від 14 березня 2008 року у справі № 2-1150 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі частини з усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 20 грудня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Позивач зазначала, що згрудня 2007 року по червень 2023 року відповідач ОСОБА_2 рішення суду не виконував. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06березня 2015 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав.

З грудня 2007 року по червень 2023 року відповідач не виконував рішення про стягнення аліментів та не сплачував аліменти, що підтверджується довідкою про неотримання аліментів, виданою Оболонським ВДВС у місті Києві №8924640/14 від 11 листопада 2024 року і, за проведеними нею розрахунками, за період з 20 грудня 2007 року по 09 травня 2016 року неустойка (пеня) за несвоєчасну сплату аліментів відповідачем на утримання доньки становить розмір 115 124,95 грн.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_1 а просила суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 (нині ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 115124,95 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Авер?янова Світлана Броніславівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовута стянення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 (нині ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 115 124,95 грн.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив усіх фактичних обставин справи та, в порушення вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України, не сприяв всебічному та повному з`ясуванню обставин справи.

Зазначає, що у порушення принципу рівності учасників судового процесу, під час вирішення справи суд прийняв до уваги лише доводи сторони відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що письмові матеріали справи не містять рішення щодо усиновлення, оскільки нарахування аліментів припиняється у день набрання рішення суду про усиновлення законної сили.

При цьому, суд першої інстанції залучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву, поданий стороною відповідача з порушенням строку, визначеного частиною сьомою статті 178 ЦПК України.

Не врахував суд першої інстанції також те, що у позовній заяві ОСОБА_1 є посилання на цивільну справу №754/14188/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів, провадження по якій було відкрито ухвалою Деснянського районного суду від 10.10.2024 року, не витребував відповідні докази, що свідчить, на думку сторони позивача, про невиконання судом вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, а також про формальний підхід суду першої інстанції до вирішення цієї справи.

Сторона позивача вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає захисту найкращих інтересів дитини, а формальний підхід суду першої інстанції до вирішення справи не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законного та справедливого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Халупко Сергій В?ячеславович просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2025 року у справі №754/14188/24 - без змін.

Також у відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача порушує питання про поновлення строку на подання відзиву посилаючись на те, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем Збройних Сил України, що підтверджується відповідною службовою довідкою. У зв`язку з проходженням військової служби він перебуває у зоні виконання службових завдань, що об`єктивно ускладнило своєчасне отримання ним копії апеляційної скарги та укладення договору з адвокатом для підготовки відзиву.

Договір про надання правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду було укладено лише 13 жовтня 2025 року, після чого адвокат Халупко Сергій В`ячеславович отримав копію матеріалів справи та підготував даний відзив.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Халупка Сергія В?ячеславовича та продовжити процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Авер?янової Світлани Броніславівни.

Відзив обґрунтований тим, що з моменту набрання чинності відповідним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2016 року у справі №754/4867/16-ц, тобто, з 10.05.2016рокуусі обов`язки ОСОБА_2 , як біологічного батька, припинилися, а відтак, після 10.05.2016 року утримання дитини є обов`язком усиновлювача - ОСОБА_6 , а не ОСОБА_2 , що повністю виключає подальше стягнення аліментів з останнього.

Припинення стягнення аліментів з ОСОБА_2 не порушує інтереси дитини, а навпаки - відповідає законному статусу її нової сім`ї та забезпечує стабільність правового становища.

Сторона відповідача вважає, що суд першої інстанції належно врахував, що ОСОБА_2 не ухилявся від виконання зобов`язань до моменту усиновлення, а після 2016 року не мав жодного впливу чи правового зв`язку з дитиною. Він не перешкоджав її вихованню, не був повідомлений про процедуру усиновлення і не отримував відповідних повідомлень.

Водночас ОСОБА_1 ,усвідомлюючи факт усиновленняїї доньки ОСОБА_6 , не вжила жодних дій для припинення виконання виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , чим фактично ввела орган ДВС в оману.

Таким чином, саме відповідачка зловживала своїми правами, що не може отримувати правового захисту (постанова ВС від 10.12.2020 у справі №640/6780/19).

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

На підтвердження фактичного понесення витрат на правову допомогу до відзиву додано договір про надання правової допомоги № 13/10/2025 між ОСОБА_2 та адвокатом Халупко Сергієм В`ячеславовичем/

Вказані витратисторона відповідача вважає реальними, необхідними та співмірними зі складністю справи.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Халупко Сергій В`ячеславович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник третьої особиОболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)в судове засідання не з?явився, про день та час розгляду справи апеляційним судом відділ повідомлений у встановленому законом порядку, участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 02.12.2006 року по 18.03.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у вказаному шлюбі у них народилася донька ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.03.2008 стягнуто з ОСОБА_7 а на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх доходів щомісячно, починаючи з 20.12.2007 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

На виконання вказаного вище рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_7 а Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 2-1150. Вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні у Оболонському ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), стягувач ОСОБА_1 .

Відповідно до письмових матеріалів справи, заборгованість за виконавчим листом № 2-1150 від 17.03.2008 року, який виданий Деснянським районним судом міста Києва,станом на 11.11.2024 року становить 469 236,14 грн, що підтверджується розрахунком заборгованість зі сплати аліментів від 11.11.2024 року, сформованим старшим державним виконавцем Браташовим А. та довідкою про неотримання аліментів.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06.03.2015 року у справі №754/4867/16-ц ОСОБА_7 а позбавлено батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4.

Позивачка, звертаючись до суду вказаним позовом, просить стягнути з відповідача неустойку за несвоєчасну сплату аліментів відповідачем за період з 20.12.2007 року по 09.05.2016 року у розмірі 115 124,95 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції вказав на те, що Сімейне законодавство України не передбачає обов`язку батька за походженням, чия дитина усиновлена іншим чоловіком, утримувати таку дитину до досягнення нею повноліття, вказаний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 31.08.2022 року у справі № 522/5039/21.

Таким чином, враховуючи викладене вище, причино - наслідковий зв`язок між несплатою аліментів та неустойкою та відсутність в матеріалах справи інформації щодо дати усиновлення доньки сторін ОСОБА_3 , 2007 року народження іншим чоловіком, суд першої інстанції позбавлений можливості здійснити перевірку наданого позивачкою розрахунку неустойки та зробити власний розрахунок, відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх недоведеність.

Суд апеляційної інстанції не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У справі, що переглядається, судом встановлено, сторонами справи не заперечується, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.03.2008 стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх доходів щомісячно, починаючи з 20.12.2007 і до досягнення дитиною повноліття.

У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (частина перша статті 196 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), зазначено, що «у СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311св17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками».

Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 461/7406/18 (провадження № 61-2128св20) та від 28 жовтня 2020 року в справі № 610/1213/17 (провадження № 61-212св18).

З розрахунків заборгованості за аліментами, складеного державним виконавцем Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у ВП № НОМЕР_3 вбачається, що станом на 11.11.2024 року, за період з 20.12.2007 року по жовтень 2024 року ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 469 236,14 грн.

З наданого до апеляційного суду копії рішення Деснянськогорайонного суду міста Києва від 25.06.2025 року у справі № 754/14188/24вбачається, що вказаним рішенням припинено з 10.05.2016 року стягнення аліментів із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі частини усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 20.12.2007 року і до досягнення дитиною повноліття, які стягуються на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.03.2008 року по справі №2-1150.

Звільнено ОСОБА_7 від сплати аліментів, що стягуються на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.03.2008 року по справі №2-1150 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини з дня набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28.04.2016 року по справі №754/4867/16-ц, тобто, з 10.05.2016 року.

Підставою для припинення з 10.05.2016 року стягнення аліментів із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , став факт усиновлення неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження ОСОБА_6 .

Вказане рішення суду сторонами в апеляційному порядку не окаржувалося, та станом на дату розгляду даної справи набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

За змістом частини другої статті 231 СК України якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини.

Згідно із частиною першою статті 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка.

З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням (частина третя статті 232 СК України).

Частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України визначено, що усиновлення надає усиновлювачу права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Щодо тлумачення положень абзацу другого частини першої статті 232 СК України в контексті збереження прав та обов`язків з дитиною одним із батьків за походженням, Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 року у справі № 522/5039/21 вказав на те, що їх треба розуміти таким чином, що законодавець передбачив можливість дитині, яка усиновлена однією особою, зберегти правовий зв`язок із батьком або матір`ю за походженням, які не позбавлені батьківських прав та надали згоду на усиновлення.

При цьому, таке збереження правового зв`язку можливо лише у спосіб, який виключає ситуацію в якій у дитини, з юридичної точки зору, будуть одночасно наявні дві матері або два батька.

Тобто, у разі, якщо дитина усиновлена чоловіком, збереження прав та обов`язків між дитиною та її батьком за походженням (біологічним батьком) виключене, однак можливе збереження прав та обов`язків між матір`ю та дитиною.

Відповідно, якщо усиновлювачем є жінка, збереження прав та обов`язків між дитиною та її матір`ю за походженням (біологічною матір`ю) виключається, але можуть бути збережені права та обов`язки між батьком та дитиною.

Сімейне законодавство України не передбачає обов`язку батька за походженням, чия дитина усиновлена іншим чоловіком, утримувати таку дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, в силу приписів ст. 225 СК України, після усиновлення дитини, а саме- з дня набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28.04.2016 року по справі №754/4867/16-ц, тобто, з 10.05.2016 року, особисті та майнові права і обов`язки між ОСОБА_2 і дочкою ОСОБА_3 припинені, у тому числі, в частині обов`язку ОСОБА_2 утримувати дитину до її повноліття, та не можуть бути відновлені лише за бажанням матері дитини ОСОБА_1 .

Відомості про визнання недійсним або скасування усиновлення доньки ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутні.

Відтак, з 10.05.2016 року припинився обов`язок ОСОБА_2 по утриманню дитини та сплаті аліментів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

З розрахунків заборгованості державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у ВП № НОМЕР_3, випливає, станом на 18.03.2025 року, за період 20.12.2007 року по 09.05.2016 року ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 115 124,95 грн.

З вказаного розрахунку заборгованості державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у ВП № НОМЕР_3 від 18.03.2025 року також вбачається, що ОСОБА_2 на погашення заборговності за аліментами в червні 2023 року сплатив - 43 658,32 грн, в липні 2023 року сплатив -30 000 грн, в червні 2023 року сплатив - 257,96 грн.

Таким чином, станом на момент звернення позивачки до суду з даним позовом у листопаді 2024 року заборгованість ОСОБА_7 а зі сплати аліментів становила 41 208,67 грн. ( 115124,95 - ( 43 658,32+30 000,00 +257, 96)

Позивачкою заявлені позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки у період з 20.12.2007року по 09.05.2016року у розмірі 115 124,95 грн.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що під час здійснення розрахунку пені за несвоєчасну сплату аліментів у період з 20.12.2007року і по 09.05.2016 року позивачем не враховано імперативні приписи частини 1 статті 196 СК України, яка визначає, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відтак, враховуючи імперативні приписи частини 1 статті 196 СК України, колегія суддів вважає, що максимальний розмір пені не повинен становити більше 100 відсотків заборгованості, а саме- 41 208,67 грн, з урахуванням усіх сплачених відповідачем платежів на час пред`явлення вказаного позову .

Частиною 2 статті 196 СК України визначено розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме, з розрахунку заборгованості державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у ВП № НОМЕР_3 від 18.03.2025 року вбачається, що після відкриття провадження у даній справі ОСОБА_2 в 2025 році на користь позивача сплатив аліменти в лютому - 26 341,68 грн, в березні - 34 052,52 грн, в квітні - 10 247,28 грн, всього - 70 641,48 грн.

В свою чергу, позивачка, після усиновлення її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 28.04.2016 року, не повідомила державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) та платника аліментів про факт всиновлення дитини у 2016 році іншим чоловіком та припинення обов`язку відповідача у даній справі ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання доньки.

Вказані дії позивачки призвели до нарахування відповідачу заборгованості за аліментами за період після 10 травня 2016 року і до серпня 2025 року, накладення на нього штрафу за несплату аліментів у вказаний період.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що заборгованість по сплаті аліментних платежів в розмірі 41 208,67 грн виникла нелише з вини платника аліментів.

Відтак, враховуючи сталу позицію Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання «справедливого балансу», тобто, розумного співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 15 000 грн пені за прострочення сплати аліментів і саме такий розмір пені не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Доводи позивача про те, що матеріали справи не містять рішення щодо усиновлення, оскільки нарахування аліментів припиняється у день набрання рішення суду про усиновлення законної сили, а судом не витребувано з матеріалів справи №754/14188/24 відповідні докази, що свідчить, на думку сторони позивача, про невиконання судом вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, а також про формальний підхід суду першої інстанції до вирішення справи, колегія суддів вважає частково обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 228 СК України особи, яким у зв`язку з виконанням службових обов`язків доступна інформація щодо усиновлення, а також інші особи, яким став відомий факт усиновлення, зобов`язані не розголошувати її, зокрема і тоді, коли усиновлення для самої дитини не є таємним. Відомості про усиновлення видаються судом лише за згодою усиновлювача, крім випадків, коли такі відомості потрібні правоохоронним органам, суду у зв`язку з цивільною справою чи кримінальним провадженням.

Оскільки суд зобов`язаний забезпечити законність та обґрунтованість свого рішення, а розрахунок пені за несплату аліментів (неустойки за ст. 196 СК України) є ключовим елементом у спорах про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, тосаме суд, при виникненні спору, зобов`язаний перевірити всі обставини, які стали підставою для виникнення заборгованості зі сплати аліментів, правильність обчислення суми заборгованості, період прострочення та правильність обчислення суми пені.

Під час розгляду вказаної справи позивачка та представник відповідача вказали суду першої інстанції на те, що донька позивачки та відповідача була усиновлена іншим чоловіком ще 2016 року. Вказана обставина має суттєве значення для вирішення вказаного спору, проте, суд першої інстанції не вчинив жодних дій для перевірки вказаних доводів сторін у справі та ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивачки пені за несплату аліментів посилаючись на відсутність в матеріалах справи інформації щодо дати усиновлення дитини, що позбавляє суд можливості здійснити перевірку наданого позивачкою розрахунку неустойки та зробити власний розрахунок.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Авер?янової Світлани Броніславівнипідлягає частковому задоволенню, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 (нині ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 15 000 грн, у задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Авер?янової Світлани Броніславівни, та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 (нині ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 15 000 грн, колегія суддів приходить до висновку про стягнення зОСОБА_2 в дохід держави судового збору в розмірі 390,60 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 8, 207, 225, 231, 232, 141, 155, 180, 181, 196 СК України, ст.ст. 2, 5, 10, 81, 89, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Авер?янової Світлани Броніславівни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 (нині ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 15 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 390,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: