ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1167/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря Хоміцької С.О.

та сторін: позивача ОСОБА_1 і представника ПрАТ Тернопільський кар`єр - Містермана В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу № 607/16104/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року, ухваленого суддею Позняком В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Тернопільський кар`єр про стягнення компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ПрАТ Тернопільський кар`єр про стягнення компенсації за 14 календарних днів невикористаної додаткової відпустки учасника бойових дій за 2019 рік у розмірі 5832,26 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що він працював у ПрАТ «Тернопільський кар`єр» на посаді диспетчера автомобільного транспорту до 18 лютого 2020 року. На момент звільнення мав статус учасника бойових дій. За 2019 рік не використав гарантовану законодавством додаткову відпустку для УБД тривалістю 14 днів, проте грошова компенсація при звільненні не була виплачена.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Тернопільський кар`єр про стягнення компенсації за невикористану відпустку відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що невірним є посилання суду на те, що відпустка не є щорічною, тому компенсація не виплачується навіть у разі звільнення працівника.

Також слід зазначити, що до працевлаштування у ПрАТ Тернопільський кар`єр він перебував на обліку у Тернопільському міському центрі зайнятості, а перед цим проходив військову службу, з якої звільнився восени 2018 року.

Отже, у відповідача не існувало жодних перешкод для перевірки факту використання або невикористання додаткової відпустки учасника бойовий дій у 2019 році, а твердження про неможливість з`ясування цього факту є безпідставним.

Суд неправильно застосував норми статей 16-2, 24 Закону України Про відпустки та статті 116 КЗпП України і фактично звів гарантію відпустки учасникам бойових дій лише до її надання у натурі, не врахувавши, що при звільненні працівникові мають бути виплачені всі належні суми, у тому числі компенсація за невикористані соціальні гарантії.

Також суд не дослідив, чому працівник не скористався відпусткою та чи створив роботодавець умови для реалізації цього права. Він працював у режимі підвищеного навантаження, фактично без замін, що підтверджується відсутністю наказів про відпустку у 2019 році.

11 листопада 2025 року ПрАТ Тернопільський кар`єр подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначили, що сам факт зберігання трудової книжки у відділі кадрів ПрАТ «Тернопільський кар`єр» чи надання її для ознайомлення в залі судового засідання не може вважатись належним та допустимим доказом порушення прав та інтересів позивача. Дані обставини не підтверджують заявлені вимоги, ґрунтуються на припущеннях, суперечать принципу доведення своїх вимог або заперечень, не узгоджуються із принципами верховенства права та процесуальної економії.

З метою забезпечення реалізації принципу рівності деякі категорії осіб потребують надання додаткових гарантій, що зможе об`єктивно поставити їх у потенційно рівне становище з іншими особами; у цьому випадку («позитивною» дискримінацією) та не вважається дискримінацією та порушенням принципу рівності; надання додаткових пільг або гарантій окремим категоріям осіб у реалізації їх прав в однакових ситуаціях, обумовлено обмеженнями у порівнянні з іншими особами, або ступенем тяжкості негативних для життя і здоров`я наслідків, які пов`язані з особливостями професійної діяльності таких осіб.

У національній судовій практиці сформульовано такий правовий висновок стосовно розуміння поняття та ознак дискримінації: дискримінація має місце тоді, коли порушення прав особи відбувається з причини певної ознаки цієї особи; ознаки дискримінації у рішеннях, діях або бездіяльності суб`єкта владних повноважень можуть полягати у застосуванні до певної особи або групи осіб неоднакових, у порівнянні з іншими особами за рівних умов, заходів або покладення на таких осіб додаткових вимог або умов для реалізації їхніх прав.

З урахуванням того, що позивачем не обґрунтовано факту наявності щодо нього дискримінації, а саме наявності в нього певної ознаки, у тому значенні, яке використовується у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», можна дійти висновку, що має місце припущення позивача про обмеження його прав, яке не можна пов`язувати з дискримінацією.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній.

Представник ПрАТ Тернопільський кар`єр - Містерман В.М. в судовому засіданні апеляційної скарги ОСОБА_1 не визнав, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працював у ПрАТ «Тернопільський кар`єр» диспетчером автомобільного транспорту з 11.06.2019 по 18.02.2020.

Із посвідчення серії НОМЕР_1 від 09.06.2017 вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законом для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до наказу голови правління ПрАТ «Тернопільський кар`єр» від 15.01.2020 № 15 ОСОБА_1 надана додаткова оплачувана відпустка, як особі, яка має статус учасника бойових дій терміном 14 календарних днів з 21 січня по 03 лютого 2020 року за 2020 рік (а.с. 40).

05 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Тернопільський кар`єр» із проханням виплатити йому компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2019 рік як учаснику бойових дій відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» (а.с. 39), однак листом від 16.12.2020 йому відмолено (а.с. 3).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки, відповідно до вимог частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки». Однак дія цієї норми не поширюється на додаткову відпустку учасника бойових дій, а тому у випадку звільнення працівника виплата грошової компенсації за невикористані ним дні такої відпустки не здійснюється.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Законодавець запровадив правило про надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік (стаття 77-2 Кодексу законів про працю України, стаття 16-2 Закону України «Про відпустки», пункт 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Також законодавець запровадив правило про виплату працівнику при звільненні грошової компенсації за не використані ним дні відпустки. Характерною особливістю цього правила є те, що виплата грошової компенсації можлива тільки у разі невикористання працівником відпусток із визначеного законом переліку (частина перша статті 83 Кодексу законів про працю України, частина першої статті 24 Закону України «Про відпустки»).

У приписах частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» законодавець установив таке правило: у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Положенні цієї норми кореспондуються з частиною першою статті 83 Кодексу законів про працю України.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.

З огляду на роз`яснення Міністерства соціальної політики «Щодо застосування окремих норм законодавства про відпустки» від 18 серпня 2016 року види щорічних відпусток наведені пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки». До них належать: щорічна основна відпустка (стаття 6 Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону), додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону), інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій визначена статтею 16-2 розділу III «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону України «Про відпустки», тому вона не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.

Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 працював на ПрАТ «Тернопільський кар`єр» з 11.06.2019 по 18.02.2020.

Відповідно до наказу голови правління ПрАТ «Тернопільський кар`єр» від 15.01.2020 № 15 ОСОБА_1 надана додаткова оплачувана відпустка, як особі, яка має статус учасника бойових дій терміном 14 календарних днів з 21 січня по 03 лютого 2020 року за 2020 рік.

У 2019 році ОСОБА_1 не звертався до ПрАТ «Тернопільський кар`єр» із заявою про надання відпустки, як учаснику бойових дій не звертався. Отже, відсутні підстави стверджувати про порушення його прав з боку роботодавця.

Не заслуговує на увагу посилання заявника на постанову Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі № 750/9956/17, оскільки обставини у справі, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права, і у справі, яка переглядається, не є подібними.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом у справі № 241/2229/20 від 31.10.2022, на яку послався суд, є усталеною та однозначною. Це свідчить про наявність чіткої правової позиції, а не прогалини, яку слід заповнювати аналогією.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не використав додаткову відпустку, яка належала йому як учаснику бойових дій у 2019 році, оскільки відповідач не пропонував позивачу використати зазначену відпустку, чим відповідач порушив право позивача, є необґрунтованими, оскільки нормами КЗпП України і Закону України «Про відпустки» передбачений обов`язок роботодавця надати відпустку, проте не зобов`язано пропонувати її працівнику.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виплату йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2019 рік.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 грудня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома