Провадження № 4-с/201/49/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Терновою А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» на дії державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

До Соборного районного суду міста Дніпра 18 серпня 2025 року надійшла скарга ОСОБА_1 в якій просила суд:

-Поновити їй строк для оскарження постанов від 18 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59320654, від 30 квітня 2025 року про арешт коштів боржника та про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки про них вона дізналася лише 23 липня 2025 року.

-Скасувати постанову державного виконавця Богунського відділу ДВС м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирські області Шестопаловим В.Ю. від 18 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59320654 з виконання виконавчого листа № 2-10195/2010 від 09 квітня 2012 року виданого Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк 212 470,55 грн.

-Скасувати постанови, винесенні державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитенко Ю.В. 30 квітня 2025 року по виконавчому провадженню № 59320654 про арешт коштів боржника та про повернення виконавчого документа стягувачу

В обґрунтування скарги заявник зазначає, що 30 квітня 2025 року вона виявила, що її банківські картки у АТ «Ощадбанк» та АТ «Сенс Банк» заблоковані та на них накладено арешт державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ ).

На запит адвоката державним виконавцем 21 липня 2025 року надано копію виконавчого провадження відповідно до якого 18 червня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 30 квітня 2025 року постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на належних їй рахунках в установах банків. В цей же день 30 квітня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання відповідно до п. 2 .4.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважала дії виконавця протизаконними, а постанови про арешт коштів та про повернення виконавчого документа стягувачу такими що не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують її права.

Так, постанова про відкриття виконавчого провадження № 59320654 від 18 червня 2019 року рекомендованим поштовим повідомленням не направлялась, що є порушенням ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження було завершено, позивач у передбачений законом строк не реалізував свої права стягувача, тому станом на час винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження втратив право на звернення до виконавчої служби для примусового стягнення за виконавчим листом 2-10195/2010 від 09 квітня 2012 року.

Стосовно рахунку в АТ «Сенс Банк», зазначила що вказаний рахунок було відкрито для отримання нею пенсії як інваліда ІІ групи, на даний час вона не має змоги користуватися вказаними коштами, а тому наполягала на задоволенні скарги в повному обсязі (а.с.1-7).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 18 серпня 2025 року дана скарга була розподілена на суддю Демидову С.О. (а.с. 37-38)

25 серпня 2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» на дії державного виконавця (а.с. 39).

01 жовтня 2025 року начальником Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Савіною Наталією надано відзив на скаргу в якій заперечували проти задоволення скарги пославшись на те, що 18 червня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. З метою виконання вимог виконавчого документу та у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» держаним виконавцем було винесено постанову про арешт мана боржника, якою накладено арешт на все майно та зареєстровано дані обтяження за № 12476811 від 10 травня 2012 року.

30 квітня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, яка підписана електронним підписом та надіслана до банків, будь якого списання з рахунків боржника не проводилось, того ж дня державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено на адресу стягувача.

Повторно даний виконавчий лист на адресу виконавця не надходив та на виконанні не перебуває.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`заний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Відповідно частини першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

В рамках вищевказаного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника, які підписано електронним цифровим підписом та надіслано для виконання до банків учасників електронного обміну.

Пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена підстава для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: арешт з майна (коштів) може бути знятий після отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Тобто банк сам визначає чи має рахунок спеціальний режим використання або на нього надходять кошти, на які заборонено накладати стягнення, в такому випадку, банк повідомляє державного виконавця про ці факти, оскільки банком було опрацьовано постанову державного виконавця про накладення арешту на рахунок, підстав для зняття арешту у державного виконавця не має.

Крім того, зазначили, що зняття арешту з рахунку можливе лише в рамках відкритого виконавчого провадження або повної оплати заборгованості, а тому просили суд відмовити в задоволенні скарги (а.с.48-51, 91-92).

01 жовтня 2025 року представником стягувача через систему «Електронний суд» заперечення на скаргу в якій просили суд відмовити в її задоволенні пославшись на наступне.

09 квітня 2012 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк 212470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04.12.2007 № МК 337-07Р0.

04 травня 2012 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до Богунського ВДВС Житомирського МУЮ із заявою про прийняття до виконання вищевказаного виконавчого листа.

Постановою державного виконавця від 20 грудня 2016 виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, на підставі п. 2 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Після чого, АТ КБ ПриватБанк повторно звернувся до державного виконавця із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа № 2-10195/2010 від 28.10.2010.

18 червня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59320654 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року.

Зазначили що оскільки виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, а тому строк на виконання приривався, а тому підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відсутні.

30 квітня 2025 року виконавцем винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника та в цей же день постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, на підставі п. 2 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Зазначено, що стягувач не позбавлений права пред`явити виконавчий документ до виконання повторно. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом становить 212470,55 грн.

Постановою від 14 травня 2025 у справі № 14-137цс24 Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньо сформованої правової позиції у постановах по справах № 2/1522/11652/11 та № 815/7269/15 від 26.05.2020, зокрема зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Вважали, що державний виконавець Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України Про виконавче провадження, а скаржницею не надано належних та допустимих доказів, які вказують на порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства щодо не зняття арешту з майна, оскільки виконавчий документ повернутий стягувачу без виконання, докази про виконання рішення суду по справі № 2-10195/2010 від 28.10.2010 відсутні (а.с.53-59).

Сторони в судове засідання не з`явилися, від заявника 18 листопада 2025 року надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на задоволенні скарги наполягала (а.с. 104-105).

Ураховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, здійснити розгляд справи без фіксування судового розгляду цивільної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали скарги, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Так, в провадженні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 2-10195/10 за позовом ПАТ "Приват Банк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням суду від 28 жовтня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк 212470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04.12.2007 № МК 337-07Р0.

09 квітня 2012 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк 212470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04.12.2007 № МК 337-07Р0.

04 травня 2012 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до Богунського ВДВС Житомирського МУЮ із заявою про прийняття до виконання вищевказаного виконавчого листа.

Постановою державного виконавця від 20 грудня 2016 року виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, на підставі п. 2 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

АТ КБ ПриватБанк повторно звернувся до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа № 2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 09 квітня 2012 року та 18 червня 2019 року державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59320654 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 09 квітня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк 212 470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04.12.2007 № МК 337-07Р0.

Постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) від 30 квітня 2025 року накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/ електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

30 квітня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, на підставі п. 2 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

23 липня 2025 року копію матеріалів виконавчого провадження № 59320654 було отримано скаржником та її представником, що підтверджується копією наданого супровідного листа (а.с. 12), зі скаргою на дії державного виконавця скаржник звернулася 04 серпня 2025 року направила поштовим повідомленням на адресу суду, тобто в межах строку встановленого ст. 449 ЦПК України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Стосовно постанови про відкриття виконавчого провадження

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (чинного на момент набрання рішенням законної сили) виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання - протягом трьох років.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Пунктом 1 частини 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з пред`явленням цього документа до виконання перебіг такого строку починається заново з наступного дня після повернення виконавчого документа.

Час, що минув до переривання цього строку, до нового строку не зараховується, такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 у справі № 2-175/2010).

Враховуючи, що 20 грудня 2016 року виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, отже строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання приривався та закінчився 20 грудня 2019 року.

Повторно АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив виконавчий лист до виконання 07 червня 2019 року, отже доводи скаржника про те що постанова державного виконавця від 18 червня 2019 року є незаконною оскільки винесена після закінчення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання спростовуються вищенаведеним.

Стосовно постанови про накладення арешту на кошти боржника та постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Саме банк який виконує постанову виконавця про арешт коштів боржника відповідно до ч.3 ст. 52 закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку , на якому вони знаходяться та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути таку постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У разі якщо банк не повідомив державного виконавця , що рахунком на якому знаходяться кошти боржника, є рахунком зі спеціальним режимом використання, то дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти на цьому банківському рахунку та їх подальше списання не можна вважати протиправними.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року справа № 279/809/24

Крім того, звертаючись до суду із скаргою на дії приватного виконавця, ОСОБА_1 не посилалася на те, що вона звертала до виконавця із заявою про зняття арешту з грошових коштів, які є її пенсією, та надала виконавцю відповідні документи, однак у знятті арешту їй було відмовлено.

Виконавче провадження №59320654 було завершено 30 квітня 2025 року шляхом повернення виконавчого документа стягувачу без виконання.

Згідно із приписами п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У п. 3 ст. 37 вказаного Закону зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. На повернення виконавчого документа з інших підстав ця вимога не поширюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону № 1404-VIII, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Суд враховує, що державним виконавцем 30 квітня 2025 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно ж до приписів ст. 39 зазначеного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. Водночас, повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, не є підставою для закінчення виконавчого провадження, згідно з приписами ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд зауважує, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим. Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу, що не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Окрім того суд зауважує що заявником не надано доказів що рішення суду є виконаним.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, від 04 листопада 2022 у справі № 686/6010/14-ц, , від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20.

Постановою від 14.05.2025 у справі № 14-137цс24 Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньо сформованої правової позиції у постановах по справах № 2/1522/11652/11 та № 815/7269/15 від 26.05.2020, зокрема зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Подібні правові позиції містяться в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 29.03.2023 у справі № 202/1182/22 (провадження № 61-8190св22); постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 2-2387/11 (провадження № 14-117цс24); постанові Верховного Суду від 17.01.2018 у справі №910/8019/15-г. Також, у постанові Верховного Суду від 03.04.2025 у справі № 580/12260/23 зазначено наступне: «З правового аналізу положень пункту 2 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII випливає, що повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутись до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, і також не позбавляє стягувача права звернутись до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні скарги, ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. 447-451, 260, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» на дії державного виконавця відмовити.??

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.О. Демидова