П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Справа №755/16383/25

Провадження: № 22-ц/824/16924/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича та Торхової Анастасії Андріївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Хромової О. О.,

за заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, третя особа - Акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва Олена Анатоліївна, Державне підприємство «Сетам», про визнання недійсною відмови про право на спадщину, визнання права власності на майно, визнання дій неправомірними,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М., третя особа АТ «АБ «Укргазбанк», Приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва О. А., ДП «Сетам», про визнання недійсною відмови про право на спадщину, визнання права власності на майно, визнання дій неправомірними.

В подальшому, ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити суд заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що предметом спору у даній справі є вищезазначена квартира. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син, ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складалася зі спірної квартири. Перебуваючи у вкрай вразливому стані та піддавшись на переконання ОСОБА_2 , вона, позивачка підписала заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 . Однак, вона не була обізнана про існування боргових зобов`язань своєї доньки ОСОБА_2 перед ПАТ АБ «Укргазбанк» та стягнення з неї коштів в примусовому порядку в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. За таких обставин, після реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, приватним виконавцем вчинено відповідні виконавчі дії, а майно виставлено на прилюдні торги. Крім того, вказує, що інший предмет спадщини, земельна ділянка, вже реалізована у примусовому порядку через аукціон. Так, 21 серпня 2025 року призначено прилюдні торги з метою примусової реалізації вказаного об`єкту нерухомості, організатор торгів - ДП «Сетам». Проведення цих торгів до вирішення спору по суті завдасть їй, позивачці непоправної шкоди, оскільки призведе до безповоротної втрати єдиного житла 81-річною особою з тяжким станом здоров`я. Захід забезпечення позову у вигляді зупинення реалізації квартири є розумним та обґрунтованим, оскільки це єдиний ефективний спосіб зберегти предмет спору. Будь-який інший захід (наприклад, заборона відповідачу вчиняти дії) не зможе зупинити примусовий продаж, який здійснюється третьою особою, приватним виконавцем. Захід є адекватним та співмірним, оскільки стосується виключно об`єкта спору і не обтяжує жодних інших активів відповідача, а застосування цього заходу забезпечує належний баланс інтересів. З одного боку, він захищає фундаментальне право позивачки на житло, з іншого, він лише тимчасово відтерміновує задоволення вимог кредитора (ПАТ АБ «Укргазбанк») щодо активу, право власності на який є предметом обґрунтованого судового спору. Долучені до матеріалів справи докази свідчать про фактичну неминучість його невиконання, оскільки без негайного втручання суду предмет спору буде продано ще до завершення судового розгляду. З огляду на викладене заяву просила задовольнити та накласти арешт на спірну квартиру.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києвавід 11 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А. М. та Торхова А. А. в інтересах ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права ухвалу суду просили скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А. М. на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що накладений судом арешт на квартиру боржника не має жодного реального впливу на хід та перебіг електронних торгів, оскільки чинний Порядок реалізації арештованого майна чітко визначає вичерпний перелік підстав для їх зупинення. У цьому Переліку, наголошує скаржник, відсутній такий захід, як арешт майна, накладений у порядку забезпечення позову. Отже, застосований судом спосіб захисту є фактично декларативним, позбавленим правових наслідків та повністю неспівмірним із заявленими позовними вимогами Далі підкреслює, що ухвала суду першої інстанції не лише не захищає жодних прав чи інтересів позивачки, але й безпідставно порушує права стягувача, який впродовж багатьох років намагається домогтися виконання рішення суду. На його переконання, зупинення реалізації квартири по суті нівелює саму ідею виконавчого провадження та ставить під сумнів реальність виконання судових рішень, гарантовану статтею 18 ЦПК України

Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції не перевірив співмірність обраного заходу забезпечення позову, не оцінивши наслідків, до яких це призведе. Адже накладення арешту, який не здатен зупинити торги, водночас паралізує виконавче провадження, породжує заборони дій у Державному реєстрі речових прав, створює штучні перешкоди у виконанні судового рішення та формує дисбаланс прав і обов`язків сторін.

Наголошує, що суд, обираючи такий радикальний захід, не врахував принципу необхідності та мінімального втручання, а також не дослідив, чи можна досягти мети забезпечення менш обтяжливими засобами. На переконання виконавця, жодних доказів реальної загрози невиконання рішення у разі відсутності арешту суд не встановив.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги Торхова А. А. в інтересах ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» зазначила, що суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, не лише неправильно застосував норми процесуального права, але й фактично позбавив банк можливості реалізувати гарантоване Конституцією та Конвенцією право на судовий захист. На її переконання, суд проігнорував імперативні приписи ЦПК України, які прямо зобов`язують повернути заяву про забезпечення позову у випадку недотримання її змістовних вимог. Такий процесуальний регрес, на думку скаржника, суперечить основоположним принципам справедливого судочинства, підриває авторитет судового рішення, що підлягає виконанню, та створює небезпечний прецедент використання інституту забезпечення позову для штучного блокування виконання чинних рішень суду.

Зазначила, що накладення арешту на нерухоме майно в межах іншої цивільної справи фактично паралізувало виконання рішення Апеляційного суду м. Києва, яке вже набрало законної сили й залишається невиконаним понад дванадцять років. Така ситуація грубо порушує принцип правової визначеності та стабільності судових рішень, підтверджений у практиці ЄСПЛ, за якою право на справедливий судовий розгляд втрачає будь-який сенс, якщо остаточне судове рішення не виконується або його виконання блокується.

Крім того, адвокат звертає увагу на те, що суд не забезпечив баланс інтересів сторін, у той час як позивач намагається використати забезпечувальні заходи для уникнення виконання зобов`язань. Банк як законний стягувач позбавлений доступу до механізму примусового виконання рішення, гарантованого державою. Суд також не врахував наявні судові спори, ініційовані позивачкою та пов`язаними з нею особами, які мають ознаки зловживання процесуальними правами й переслідують єдину мету, перешкодити виконанню судового рішення.

Отже, на переконання Торхової А. А. , оскаржувана ухвала суперечить нормам ЦПК України, порушує принцип обов`язковості судових рішень, презумпцію добросовісності учасників процесу та підлягає скасуванню в апеляційному порядку.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Адвокат Кулешір С. О. в інтересах ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу Телявського А. М. зазначив, що скаржник штучно звів спір до технічних питань виконавчого провадження, намагаючись відвернути увагу суду від основоположної та ключової проблеми, дефектності самого титулу власності особи, на майно якої звертається стягнення. Адвокат наголошує, що об`єкт спору, квартира, потрапив у сферу виконавчого стягнення внаслідок ланцюга дій, які позбавили 81-річну позивачку її законного спадкового права, що вона автоматично набула відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Адвокат Кулешір С. О. відзначає, що суд першої інстанції справедливо та обґрунтовано встановив: «якщо правочин про відмову від спадщини буде визнано недійсним, ОСОБА_1 вважається такою, що ніколи не втрачала статусу спадкоємця, а отже, майно не могло стати об`єктом звернення стягнення на користь банку». Саме тому накладення арешту є не просто доцільним, а життєво необхідним заходом, покликаним зберегти предмет спору та запобігти його подальшому відчуженню. Адвокат наголошує, що позиція приватного виконавця щодо нібито «неефективності арешту» є надмірно формалістичною, суперечить практиці Верховного Суду та не враховує мети інституту забезпечення позову, запобігти незворотній шкоді.

Окремо, наголошує на тому, що інтерес позивачки у даній справі, право на єдине житло, захист якого ЄСПЛ відносить до найвищих соціальних цінностей. Водночас, інтерес стягувача є лише економічним і полягає в тимчасовій затримці виконання рішення, яке і так не виконувалося понад десять років.

Крім того, адвокат Кулешір С. О. в інтересах ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» так само наголошує, що банк, як і приватний виконавець, намагається перевести фокус спору виключно на формальні питання виконавчого провадження, в той час як справжня сутність спору, у правомірності набуття майна боржником та у порушеному спадковому праві позивачки. Банк у своїй скарзі звинувачує суд у надмірному обмеженні прав стягувача та неправомірному втручанні у виконання судового рішення 2013 року. Проте, зазначає, що стягнення може відбуватися лише за рахунок майна, яке по праву належить боржнику, а якщо суд у одній справі встановить недійсність відмови від спадщини, то ОСОБА_2 втрачає правовий титул на спірну квартиру.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А. М. у відповіді на відзив зазначив, що позивачка помилково трактує призначення заходів забезпечення позову, ототожнюючи їх із будь-яким зручним для неї способом блокування процедури примусового виконання. На його переконання, накладений судом арешт не просто не відповідає меті забезпечення позову, а й не здатен забезпечити досягнення процесуального результату, на який посилається позивачка. Адже, сам по собі арешт не зупиняє реалізацію арештованого майна, і цей правовий факт прямо випливає з Порядку реалізації арештованого майна. Зазначив, що законодавець чітко визначив спеціальний механізм захисту у справах щодо майна, яке вже перебуває у процедурі продажу, зупинення реалізації арештованого майна, передбачене пунктом 5 частини першої статті 150 ЦПК України. Саме цей захід, а не загальний арешт, може бути застосований, коли особа оскаржує право власності чи арешт на майно. Посилається і на правові висновки Верховного Суду, які однозначно підтверджують неправомірність заміни спеціального способу забезпечення позову його загальним аналогом.

В судовому засіданні приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А. М. та Торхова А. А. в інтересах ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» підтримали подані ними апеляційні скарги та просили задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує реальний спір щодо права власності на спірну квартиру, яка є єдиним житлом позивачки, а її продаж у межах виконавчого провадження створює безпосередню та доведену загрозу утруднення або навіть неможливості виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову.

Суд установив, що спірна квартира вже виставлена на прилюдні торги ДП «Сетам» із визначеною датою аукціону, позивачка довела ризик безповоротної втрати майна до завершення розгляду справи, крім того, квартира є єдиним житлом 81-річної особи з тяжким станом здоров`я, що підсилює ризик непоправної шкоди. Викладені обставини, на думку суду першої інстанції, свідчать про реальну загрозу невиконання можливого рішення суду, оскільки продаж чужого для боржника майна через примусове виконання унеможливить його подальше повернення, отже, заявлений захід, накладення арешту на квартиру, є співмірним, необхідним та таким, що відповідає предмету спору і забезпечує баланс інтересів сторін.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

При цьому, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

З матеріалів справи убачається, що між сторонами виник спір з приводу визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, квартири АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності спадкодавцю, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначала, що предметом даного спору є квартира, яка є її постійним місцем проживання та єдиним житлом. Вдночас, спірний об`єкт нерухомості може бути реалізовано на прилюдних торгах, що призведе до порушення її основоположного права,права на житло, та унеможливить фактичне виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До матеріалів заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 долучила копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 квітня 2024 року, відповідно до якого спадкоємцями зазначеного в цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , є його сестра, ОСОБА_2 , у зв`язку з відмовою від спадщини спадкоємця першої черги матері спадкодавця ОСОБА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 серпня 2025 року № 438849751 убачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 квітня 2024 року.

З матеріалів справи також убачається, щорішенням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 22 серпня 2024 року накладено арешт на зазначену квартиру.

З постанови приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Телявського А.М. від 22 серпня 2024 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 встановлено, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Телявського А. М. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2013 року у справі № 2604/13124/2012 про солідарне стягнення з ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 на користь ПАТ «АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № 100-Ф/08-р1, яка станом на 10 лютого 2012 року становить 107 796,03 доларів США заборгованості за тілом кредиту та процентами, що складають 72 375 доларів США строкової заборгованості за кредитом, 13 500 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 1 217,50 доларів США поточної заборгованості по процентах, 20 703,53 дларів США простроченої заборгованості по процентах, та 142 335,51 грн пені, що складає 60 793,55 грн, пені за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності та 81 541,96 грн пені за несвоєчасну сплату процентів.

З інформації, що розміщенана офіційному сайтіДП «Сетам» (за посиланням https://setam.net.ua/ - онлайн платформи із проведення прилюдних торгів) встановлено, що на онлайн платформі розміщено оголошення про лот № 582244, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , стан аукціону - «реєстрація учасників». Дата публікації - 22 липня 2025 року. Запланована дата проведення аукціону - 21 серпня 2025 року.

За наведених вище обставин ОСОБА_1 у межах заявлених позовних вимог, з урахуванням підстав та предмета спору наведено достатні та належні доводи, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_2 квартиру може істотно вплинути на ефективність судового захисту та унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову пред`явленого нею.

Оцінюючи характер заявлених позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність реальної та підтвердженої ризиковості поведінки відповідача, яка може полягати у вчиненні дій, спрямованих на відчуження чи перереєстрацію спірного майна на третіх осіб. Такі дії, у свою чергу, здатні істотно ускладнити або навіть унеможливити подальше виконання рішення суду у випадку задоволення позову, адже втручання у правовий статус майна може створити додаткові юридичні перешкоди для відновлення порушених прав позивача.

Крім того, колегія суддів підкреслює, що позивачка звернулася до суду саме з метою захисту свого права на майно, яке, на її переконання, вибуло з її володіння проти її волі. Тобто, ефективність відновлення цього права прямо залежить від збереження незмінного правового статусу спірного об`єкта на час судового розгляду. За таких умов вжиття заходів забезпечення позову є не лише обґрунтованим і логічним, але й необхідним для запобігання можливому порушенню прав заявниці та недопущення ситуації, коли виконання майбутнього судового рішення стане формальним або неможливим.

Отже, за встановлених судом обставин, з огляду на наявність реальних ризиків, що здатні завдати істотної шкоди інтересам позивача та ускладнити досягнення цілей судового захисту, суд першої інстанції обґрунтовано визнав наявними підстави для застосування заходів забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу відповідачів на те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Також, доцільно зазначити, що в разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питанням скасування заходів забезпечення позову, про що буде повідомлено сторони, або за взаємною згодою сторін.

Задоволення заяви про забезпечення позову не являється фактичним вирішенням справи по суті і не порушує права власності відповідача на нерухоме майно, а лише обмежує його у здійсненні деяких дій на певний період.

Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову саме і покликане упередити можливе порушення прав позивача в майбутньому, а не реагувати на вже вчинене порушення.

Наведені скаржниками доводи ґрунтуються на вибірковому тлумаченні процесуальних норм, а також повністю ігнорують як характер заявлених позовних вимог, так і встановлені судом фактичні обставини справи. У зв`язку з цим такі доводи не можуть бути визнані обґрунтованими.

Так, посилання приватного виконавця на те, що накладений судом арешт «не здатен зупинити торги», є помилковими. Суд першої інстанції, саме в даному випадку, застосував арешт не як механізм припинення реалізації майна у виконавчому провадженні, а як інструмент збереження предмета спору до вирішення справи по суті. ЦПК України не містить вимоги, щоб кожний захід забезпечення позову автоматично зупиняв перебіг виконавчих дій або електронних торгів. Навпаки, його завдання полягає у запобіганні зміні правового статусу майна та забезпеченні можливості реального виконання майбутнього судового рішення.

Арешт, накладений судом, обмежує можливість відчуження майна, фіксує його правовий режим та унеможливлює будь-які реєстраційні дії щодо цього об`єкта поза межами виконавчого провадження. Позивачка оскаржує саме право власності відповідачки на нерухоме майно, що стало підставою для звернення стягнення. У випадку визнання такого права недійсним, предмет позову, спірна квартира, не зможе бути об`єктом реалізації. За відсутності арешту майно може бути відчужене, що зробить неможливим виконання майбутнього рішення суду. Отже, застосований захід є необхідним, адекватним та співмірним.

Посилання скаржників на те, що арешт не зупиняє торги, стосуються виключно технічного аспекту виконання Порядку реалізації арештованого майна й не спростовують того, що суд мав повне право забезпечити збереження майна шляхом накладення арешту відповідно до ст. 150 ЦПК України.

Доводи щодо «порушення прав стягувача» також є безпідставними, адже забезпечення позову носить тимчасовий характер, не змінює та не скасовує рішення суду 2013 року, а лише призупиняє реалізацію лише щодо нерухомого майна, спірної квартири, право на яку є предметом даного спору.

Водночас, саме продовження торгів за відсутності вирішення спору по суті порушить принцип законності виконавчого провадження, оскільки у випадку встановлення недійсності відмови від спадщини спірна квартира не буде належати боржнику, а отже, й не зможе бути предметом примусового стягнення.

Скаржники не надали жодного доказу на підтвердження своїх доводів щодо зловживання позивачкою процесуальними правами. Навпаки, позивачка обґрунтувала реальні ризики, підтверджені належними доказами: фактом смерті спадкодавця, реєстрацією права власності, призначенням торгів, а також своїм віком і станом здоров`я. Квартира є її єдиним житлом. Жодних ознак недобросовісної поведінки позивачки судом не встановлено.

Доводи банку про те, що суд мав повернути заяву через «недотримання змістовних вимог», є безпідставними. Крім того, скаржник не зазначив, яку саме норму порушено, який елемент змісту був відсутнім та яким чином це перешкоджало розгляду заяви. Наведені банком доводи суперечать матеріалам справи, оскільки заява повністю відповідала вимогам ст. 151 ЦПК України.

Посилання скаржників на те, що суд «обрав неправильний спосіб забезпечення», є помилковим. Суд застосував арешт майна, який є окремим і самостійним видом забезпечення позову згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України. Закон не містить вимоги про пріоритетність зупинення продажу перед арештом. Суд обирає захід забезпечення за власною дискрецією, виходячи з характеру спору, ризиків та принципу співмірності, що було дотримано судом.

Особливо важливим є те, що спірна квартира становить єдине житло 81-річної позивачки. Практика ЄСПЛ (справи Gladysheva v. Russia, Zehentner v. Austria) визнає право на житло фундаментальним та вимагає суворої пропорційності будь-якого втручання. Продаж житла до вирішення спору по суті порушить ст. 8 Конвенції та принцип пропорційності, закріплений у ст. 12, 13 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів відмічає, що доводи апеляційних скарг фактично зводяться до оцінки обставин, які можуть бути встановлені лише під час розгляду справи по суті, а не на стадії забезпечення позову. Метою забезпечення позову є не вирішення спору, а запобігання ускладненню чи унеможливленню виконання рішення суду в майбутньому. Суд першої інстанції діяв у повній відповідності до цієї мети та меж своїх повноважень, а тому, в даному випадку відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М. та Торхової А. А. в інтересах ПАТ «АБ «Укргазбанк» підлягають залишенню без задоволення, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича та Торхової Анастасії Андріївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура