КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025року місто Київ

справа 761/45535/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Кирилюк Г.М., Таргоній Д.О.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Матвєєвої О.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення із спадкоємця за заповітом аліментного боргу спадкодавця,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивачОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь:

заборгованість по аліментам, яка виникла за життя боржника, в розмірі, яка відповідає частці спадщини, тобто 26250 грн.;

інфляційне збільшення у розмірі 7278,28 грн. за період з 01березня 2022 року по 30 листопада 2023 року;

3% річних у розмірі 1380,82 грн. за період з 01березня 2022 року по 30 листопада 2023 року.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона та ОСОБА_4 є батькамиОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05травня 2021 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнутоаліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 14 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 батько дитини ОСОБА_4 помер.

Зазначала, що згідно з довідкою Святошинського РВ ДВС від 09листопада 2022 року за період з січня 2021 року по лютий 2022 року після смерті ОСОБА_6 залишився борг зі сплати аліментів в сумі 35000 грн.

Вказувала, що 27 жовтня 2023 року видано свідоцтво про право на обов'язкову частку у спадщині після померлого на 1/4 частинуна ім'я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилалася на те, що 3/4 частини спадщини прийняв інший син померлого ОСОБА_1 , а тому вона просила стягнути з нього заборгованість по аліментам, яка виникла за життя боржника, в розмірі, яка відповідає частці спадщини, тобто 26250 грн.

20 грудня 2023 року відповідач сплатив позивачу 26250 грн.

В листопаді 2024 року позивач подала заяву про зміну предмету позову, в якій просила стягнути з відповідача:

інфляційне збільшення у розмірі 7278,28 грн. за період з 01 березня 2022 року по 30листопада 2023 року;

3% річних у розмірі 1380,82 грн. за період з 01 березня 2022 року по 30листопада 2023 року.

Посилалася на те, що оскільки відповідач прострочив сплату тіла аліментного боргу спадкодавця, починаючи з дня відкриття спадщини, а відтак останній відповідно до вимог ст.625 ЦК України повинен сплатити на її користь за період з 01 березня 2022 року по 30 листопада 2023 року інфляційне збільшення та 3% річних.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за прострочення сплати боргу з аліментів померлого ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 березня 2022 року по 30 листопада 2023 року інфляційне збільшення в сумі 7278,28 грн., 3% річних в сумі 1380,10 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 858,88 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 12000 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційні скарги, в яких посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила:

скасувати рішення від 23 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ;

скасувати додаткове рішення таухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 понесених нею судових витрат.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у зв`язку із тим, що відповідачембуло отримано свідоцтво про право на спадщину 22 грудня 2023року,а тому з боку ОСОБА_1 не було допущено прострочення зі сплати боргу спадкодавця кредитору (позивачу), оскільки борг спадкодавця був повністю погашений відповідачем ще до виникнення права вимоги у позивача, яке законом пов`язується із подією - отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Вказувала, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосував редакцію ч.2 ст.1281 ЦК України, яка втратила чинність з 03липня 2018року і не діяла на момент виникнення спірних відносин та на момент вирішення спору.

Зазначала, що у даній конкретній справі право вимоги у позивача зі сплати боргу спадкодавця, як кредитора спадкодавця, до відповідача, як спадкоємця, виникло 22грудня 2023року - з моменту одержання відповідачем свідоцтва про право на спадщину.

Посилалася на те, що позивачем, з урахуванням зміни предмету позову пред`явлено ціну позову 8569 грн., натомість, гонорар адвоката значно та необґрунтовано перевищує ціну позову, що є неспівмірним із ціною позову.

Вказувала, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що судові витрати згідно звіту про виконання правничої допомоги (детальний опис змісту й обсягу наданих послуг та витрат) станом на 23 квітня 2025 року непов`язані із судовою справою №761/45535/23 та не становлять види правової допомоги (адвокатською діяльності) визначеної законом та договором.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду містаКиєва від 05 травня 2021 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 14 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

12 липня 2021 року на підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який перебував на виконанні у Святошинському відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до довідки про розрахунок заборгованості по аліментах за виконавчим листом про стягнення аліментів з ОСОБА_4 станом на 23 лютого 2022 року заборгованість останнього по аліментам становить 35000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після смерті останнього заведена спадкова справа №4/2022.

Спадкоємцями ОСОБА_4 є: син ОСОБА_1 , 1998 року народження за заповітом у частці 3/4 та малолітній син ОСОБА_5 , 2012 року народження по закону у частці 1/4.

27 жовтня 2023 року приватним нотаріусом КМНО Васильєвою Н.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_5 , 2012 року народження на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1520, розташованої на території Дружнянської сільської ради, Бородянського району Київської області та на 1/4 частину вкладу у сумі 2981,72 грн.

Листом-претензією від 05 грудня 2023 року ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_7 , як спадкоємця про необхідність погашення аліментного боргу ОСОБА_6 в розмірі пропорційному отриманої ним спадщини, тобто від суми заборгованості по аліментах, що складає 26250 грн., а також необхідності сплатити інфляційні втрати та 3% річних.

19 грудня 2023 року ОСОБА_1 відповів на претензію позивача про сплату ним суми аліментного боргу його батька ОСОБА_4 . Вимогу про сплату інфляційних втрат та 3% річних вважав необґрунтованою, оскільки ці виплати не входять до складу спадщини.

Квитанцією про оплату №246460677 від 20 грудня 2023 року ОСОБА_8 на рахунок ОСОБА_3 перераховано 26250 грн. в якості оплати боргу по аліментам ОСОБА_6 за виконавчим листом №759/287/21 від 21 липня 2021 року у частці спадщини.

22 грудня 2023 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на 3/4 частки спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01 березня 2022 року по 30 листопада 2023 року, позивач посилалася на те, що відповідач прострочив сплату тіла аліментного боргу спадкодавця, починаючи з дня відкриття спадщини, а тому повинен сплатити на підставі ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказував на те, що стягнення інфляційних витрат та 3% річних не входять у склад спадщини, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно з ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Якщо предметом спору у справі є стягнення боргу спадкодавця, який він мав за життя у вигляді заборгованості за аліментами, наявна на момент смерті спадкодавця заборгованість зі сплати аліментів входить до складу спадщини.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 березня 2018 року у справі №161/11682/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі №199/5826/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі №161/11682/15-ц.

Частинами 1, 2 статті 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Положеннями статті 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 09 жовтня 2024 року у справі №638/1046/14-ц вказано, що під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред'явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи положення статті 1281 ЦК України, строк для пред'явлення позивачем як кредитором спадкодавця своїх вимог до спадкоємця почав перебіг з 22 грудня 2023 року (отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач 20 грудня 2023 року ще до отримання ним свідоцтва про право на спадщинупісля смерті ОСОБА_6 сплатив на рахунок позивача суму заборгованості по аліментам, яка виникла за життя боржника, в розмірі, яка відповідає частці спадщини, тобто 26250 грн.

Відповідно з боку ОСОБА_1 не було допущено прострочення зі сплати боргу спадкодавця кредитору (позивачу), оскільки борг відповідачем був погашений ще до виникнення права вимоги у позивача, яке пов`язується з подією - отримання свідоцтва про право на спадщину, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 7278,28 грн., 3% річних у розмірі 1380,28 грн., судового збору у розмірі 858,88 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_3 .

Ухвалюючи додаткове рішення від 06 травня 2025 року щодо розподілу судових витрат та стягуючи з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 12000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. є справедливим та співмірним відшкодуванням відповідно до розміру позовних вимог.

Додаткове рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат є невід'ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом було скасовано рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні вказаних вимог, а відтак і додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року підлягає скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позовну заяву просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу понесені ним у суді першої інстанції у розмірі 8500 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, відповідачем надано: договір про надання правової допомоги №18/12/2023 від 18 грудня 2023 року; додаткову угоду №1 від 18 грудня 2023 року до договору про надання правової допомоги; додаткову угоду №2 від 20 листопада 2024 року до договору про надання правової допомоги.

29 листопада 2024 року представник позивача подав до суду першої інстанції відповідь на відзив, в якій заперечував проти стягнення з позивача на користь відповідача 8500 грн. на правову допомогу, у зв`язку з неспівмірністю заявлених вимог з ціною позову, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, складністю справи, обсягом та часом виконаних адвокатом послуг.

В апеляційній скарзі представник відповідача просила стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 6000 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідачем надано: додаткову угоду №3 від 15 травня 2025 року до договору про надання правової допомоги на суму 6000 грн.

Від позивача будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу, понесених відповідачем в суді апеляційної інстанції не надходило.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев'ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановахВерховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

У пунктах 179, 180 постанови від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України (схожі положення містяться у статті 141 ЦПК України), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Таким чином, беручи до уваги заперечення позивача щодо неспівмірності витрат відповідача на правову допомогу понесених у суді першої інстанції, складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачу в суді першої та апеляційної інстанції, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених відповідачем в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., а в суді апеляційної інстанції 6000 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Також відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню з позивача на користь відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1288,32 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просила постановити окрему ухвалу щодо головуючого судді Матвєєвої Ю.О. та направити окрему ухвалу до Вищої ради правосуддя, оскільки суд першої інстанції допустив грубе порушення норм матеріального права, умисно застосувавши ст.1281 в редакції, яка втратила чинність, і на підставі цього необгрунтовано поклавши на відповідача цивільно-правову відповідальність шляхом задоволення пред`явленого до нього позову.

Згідно з ч.1 ст.385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст.262 ЦПК України, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до ч.ч.1, 10 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Таким чином, оскільки реалізація правового механізму, передбаченого нормою статті 262 ЦПК України, є правом суду, а не його обов'язком колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали відносно судді Матвєєвої Ю.О.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 3% річних, інфляційних втрат, судового збору та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1288 грн. 32 коп., витрати на правничу допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі 4000 грн. та витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції 6000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: