АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Чернівці

справа № 716/1796/24

провадження №22-ц/822/1007/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Литвинюк І. М.

за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Троянський Вадим Миколайович

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Вайновська О. Є.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Просив суд:

- визнати недійсним договір дарування від 30 серпня 2022 року, №746 житлового будинку АДРЕСА_1 (літ.А) з господарським будівлями та спорудами (сарай літ.Б, огорожа №1-2), та земельної ділянки кадастровий номер :03:011:0144 площею 0,0559 га, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Троянським В. М.

- визнати недійсним договір дарування від 30 серпня 2022 року, №747 земельної ділянки кадастровий номер :03:005:0109 площею 1,5114 га, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Троянським В. М.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 перебуваючи у процесі розлучення з ОСОБА_4 та поділу майна подружжя дізнався, що зазначене вище майно було подаровано його дочці ОСОБА_2 .

Вказує, що про обставини укладення вказаних договорів не пам`ятає, оскільки під час їх підписання не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати, так як перебував під дією сильнодіючих наркотичних знеболюючих.

Зазначає, що з 2010 року хворіє на онкологічне захворювання, переніс кілька операцій і через сильні болі приймав препарат «морфін», який впливав на його свідомість, пригнічував нервову систему, через що перебував у сонливому стані та не міг нормально сприймати навколишнє середовище.

Про укладення договорів дарування на користь дочки йому стало відомо в 2024 році.

Вважає, що вищевказані договори дарування є незаконними та недійсними, оскільки не відповідають його волевиявленню.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ухвалою суду від 26 березня 2025 року судом було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо можливості усвідомлення ОСОБА_1 значення своїх під час укладення договорів дарування від 30 серпня 2022 року №746 та №747.

17 липня 2025 року до суду від начальника Чернівецької філії судових експертиз ДУ «ІПС МОЗУ» надійшов лист про повернення ухвали суду від 26 березня 2025 року без виконання, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо психічного стану ОСОБА_1 на момент укладення спірних договорів, а отже надати відповіді на поставлені судом питання не представляється можливим. Крім того, у вказаному листі йдеться про те, що медичні документи про схеми введення ОСОБА_1 препарату «морфін» починаючи з 29 лютого 2022 року мають виправлення, тому надати об`єктивну оцінку факту отримання пацієнтом препарату та можливого впливу на його психічний стан не представляється можливим (а.с.175).

У порушення статей 79, 81 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що під час укладання договорів дарування №746 та №747 він не міг усвідомлювати значення своїй дій та керувати ними.

Вказує, що обравши способом захисту своїх прав визнання договорів дарування недійсними, позивач у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним не виконано, хоча є процесуальним обов`язком.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 26 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує на те, що всі медичні документи були надані експерту для проведення експертизи. Позивач не може нести відповідальність за виправлення у цій документації, що призвело до неможливості проведення експертизи.

Зазначає, що єдиною підставою для відмови у позові стала відсутність висновку експерта. Однак, всі докази оцінюються в сукупності і судом не може надаватися перевагу одному доказу перед іншим.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи позивача про відсутність волевиявлення на укладення оскаржуваних договорів. Зокрема, позивач пояснив, що подарований будинок є його єдиним житлом і у нього не було наміру подарувати його дочки. При цьому, на час укладення договору дарування був чинний заповіт на даний будинок і земельну ділянку на ім?я відповідачки, а отже і не було потреби в укладенні оскаржуваних договорів.

Натомість зазначені обставини судом не досліджені та їм не надано належної оцінки.

Також не враховано пояснення позивача, що оскаржувані договори дарування укладені під впливом обману, оскільки він навіть не заходив до приміщення нотаріуса і йому не роз?яснювався зміст того, що він підписує.

Зазначає, шо у судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що через прийняття морфіну у 2022 році у великих дозах, він місцями не пам?ятає певні події. І саме під час судового розгляду справи позивач згадав, що їздив із дружиною ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_2 , до приватного нотаріуса Трояновського В. М. З автомобіля ОСОБА_1 не виходив, колишня дружина принесла йому документи і він їх підписав. Що це були за документи він навіть не зрозумів.

Позивач зазначив, що наведене може бути підтверджено свідком ОСОБА_5 , однак судом відмовлено у допиті вказаного свідка.

Отже, питання укладення ОСОБА_1 договорів дарування від 30 серпня 2022 року під впливом обману та порушення нотаріусом вимог чинного законодавства, судом першої інстанції взагалі не досліджено та не надано оцінку при винесенні рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що 30 серпня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування №746 житлового будинку АДРЕСА_1 (літ.А) з господарським будівлями та спорудами (сарай літ.Б, огорожа №1-2), земельної ділянки кадастровий номер :03:011:0144 площею 0,0559 га з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.18-19).

30 серпня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування №747 земельної ділянки кадастровий номер :03:005:0109 площею 1,5114 га, розташованої на території Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.22-23).

Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Троянським В. М.

В той же день 30 серпня 2022 року відбулася державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності №308542089 від 30 серпня 2022 року), земельну ділянку кадастровий номер :03:011:0144 площею 0,0559 га за тією ж адресою (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності №308543455 від 30 серпня 2022 року), земельну ділянку кадастровий номер :03:005:0109 площею 1,5114 га (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності № від 30 серпня 2022 року) (а.с.29, 21, 24).

Відповідно до посвідчень від 28 січня 2020 року серії НОМЕР_1 та від 11 листопада 2020 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи (а.с.9-10).

Згідно з виписками історії хвороби ОСОБА_1 вбачається, що за період 2010-2024 року останній має онкологічне захворювання, приймав «Морфін» внутрішньом`язово та у таблетках (а.с.25, 120-138)

Відповідно до медичних карток ОСОБА_1 , останній знаходився на стаціонарному лікуванні у загально-кардіологічному відділенні №2 з 01 грудня 2021 року по 10 грудня 2021 року (а.с. 163-165).

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 березня 2025 року призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо можливості усвідомлення ОСОБА_1 значення своїх під час укладення договорів дарування від 30 серпня 2022 року за №746, №747 (а.с. 170).

17 липня 2025 року від начальника Чернівецької філії судових експертиз ДУ «ІПС МОЗУ» надійшов лист про повернення ухвали суду від 26 березня 2025 року без виконання, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо психічного стану ОСОБА_1 на момент укладення спірних договорів, а отже надати відповіді на поставлені судом питання не представляється можливим. Крім того, медичні документи про схеми введення ОСОБА_1 препарату «Морфін» починаючи з 29 лютого 2022 року мають виправлення, тому надати об`єктивну оцінку факту отримання пацієнтом препарату та можливого впливу на його психічний стан не представляється можливим (а.с.175).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Тобто, зміст вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2025 року у справі №161/14164/21, від 03 вересня 2025 року у справі №525/1309/20.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16, викладена аналогічна правова позиція та зазначено, що «для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, повно та всебічно з`ясували обставини справи, врахувавши висновок судово-психіатричних експертів від 07 червня 2016 року № 76, показання свідків, а також інші докази, дійшли обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного заповіту недійсним з огляду на доведеність позивачем своїх вимог, що є його процесуальним обов`язком. При цьому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду враховує, що висновок судово-психіатричних експертів від 07 червня 2016 року № 76, яким встановлено, що ОСОБА_3 під час складання, підписання і посвідчення заповіту - 07 червня 2013 року страждала на стійкий хронічний психічний розлад «Інволюційний параноїд», внаслідок якого була абсолютно позбавлена здатності усвідомлювати і розуміти значення своїх дій та керувати ними, є повним, чітким та конкретним. Сумнівів у правильності висновку експертів не встановлено, а ОСОБА_2 не довела, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи».

В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 (провадження № 61-13462св18) зазначено, що «справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій, визнаючи оспорювані правочини недійними, взяли до уваги лише висновок посмертної судової-психіатричної експертизи, без урахування інших доказів, які були у справі».

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 березня 2025 року була призначена судово-психіатрична експертиза для визначення психічного стану ОСОБА_1 під час підписання ним спірних договорів дарування та здатності усвідомлювати в цей час свої дії та керувати ними.

17 липня 2025 року від начальника Чернівецької філії судових експертиз ДУ «ІПС МОЗУ» надійшов лист про повернення ухвали суду від 26 березня 2025 року без виконання, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо психічного стану ОСОБА_1 на момент укладення спірних договорів, а отже надати відповіді на поставлені судом питання не представляється можливим. Крім того, медичні документи про схеми введення ОСОБА_1 препарату «Морфін» починаючи з 29 лютого 2022 року мають виправлення, тому надати об`єктивну оцінку факту отримання пацієнтом препарату та можливого впливу на його психічний стан не представляється можливим.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач не забезпечив подання до суду переконливого доказу, який би дав можливість суду дійти висновку про підставність позовних вимог.

Отже, доводи позивача, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам є безпідставними.

Судом першої інстанції також було досліджено медичну документацію стосовно ОСОБА_1 , відповідно до якої правильно встановлено, що в них міститься інформації про лікування позивача онкологічного захворювання і потреби в прийомі препарату «Морфін», однак для оцінки психічного стану ОСОБА_1 необхідні спеціальні знання, у зв`язку з чим судом і було призначено судово-психіатричну експертизу.

На підставі викладеного, надаючи оцінку вищевказаним доказам в цілому, суд вважав доведеним, що позивач ОСОБА_1 , будучи дієздатною особою, мав проблеми зі здоров`ям, однак у період вказаних подій ним не доведено перебування його на стаціонарному лікуванні у медичних закладах зі скаргами зокрема на порушення психічного стану.

Тому правильним є висновок суду про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

З урахуванням наведених норм, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки доказів того, що позивач на час укладення оспорюваних договорів дарування мав неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги проте, що суд першої інстанції помилково не врахував тих обставин, що позивач уклав оспорювані договори під впливом обману, а також, що нотаріусом був порушений порядок посвідчення оспорюваних договорів.

Колегія суддів, наголошує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог та на порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Також, такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі №947/37625/21.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 позов у справі заявлено лише з однієї підстави укладення оспорюваних правочинів позивачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

В матеріалах справи відсутні докази зміни позивачем правових підстав позову або ж їх доповнення.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Ірина ЛИТВИНЮК