Справа № 465/8582/25
Провадження 2/465/4291/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26.12.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючого судді Кушнір Б.Б., з участю секретаря Штокало С.-М. Р., представника позивача Олійник Л.В., представника відповідачів ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и в :

Представник позивача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі також позивач) звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (далі також відповідачі), в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги на витрати на функціонування системи гарячої води, плата за абонентське обслуговування (послуга постачання гарячої води) у розмірі 31 955,92 гривень, а також витрати по оплаті судового збору в сумі 3 028 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

З 01.12.2021 між позивачем та відповідачами вважається укладений індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води. Отже, відповідачі є споживачем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, а фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладанням договорів.

Відповідачам для здійснення оплати за надані послуги з постачання теплової енергії та послуги з централізованого постачання гарячої води був відкритий особовий рахунок. Однак, за період з 01.12.2023 31.08.2025 у відповідачів перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилася заборгованість у розмірі 31 955,92 гривень.

На підставі вищевикладеного, просить у судовому порядку стягнути солідарно з відповідачів вищезазначену суму заборгованості, а також суму судових витрат.

Ухвалою суду від 30.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з викликом сторін.

17.11.2025 представник відповідачів подав через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим, що із заявленими позовними вимогами відповідачі не погоджуються та вважають такі необґрунтованими, оскільки квартиру АДРЕСА_2 було відключено від постачання гарячої води ще у 2016-ому році. Крім цього, позивач не надав належних доказів того, що за спірний період ним здійснювалося постачання гарячої води до квартири АДРЕСА_2 . Єдиними доказами на які спираються вимоги позивача є лише відомість про нарахування та оплату та індивідуальний договір. Проте незрозумілим є метод обрахування спожитої гарячої води позивачем. Разом з тим, цим позивач почав здійснювати відповідні нарахування лише з грудня 2023 року, а відомості за попередні періоди відсутні. Жодних роз`яснень зі сторони позивача щодо згаданих вище двох фактів, останній не надав, що і підтверджує той факт, що квартира АДРЕСА_2 була відключена від постачання гарячої води у 2016 році. Додатково звертає увагу, що індивідуальний договір не був підписаний жодною із відповідачок. У зв`язку з чим, просив відмовити у задоволені позову.

Ухвалою суду від 20.11.2025 клопотання представника відповідачів про витребування доказів частково задоволено.

22.12.2025 на виконання ухвали суду від 20.11.2025 надійшли витребувані інформація (документи) від позивача.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву, надала аналогічні пояснення, викладеним в позовній заяві. Додатково зазначила, що кількість гарячої води позивачем розраховано по нормі згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а витрати - по методиці розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315. Просила позов задоволити повністю.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов заперечив повністю, надав аналогічні пояснення, викладеним у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ЛМКП «Львівтеплоенерго» за №1 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації від 26.09.2025 та відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру за №1831392 від 29.09.2025 та за №1831394 від 29.09.2025.

Для здійснення оплати за надані послуги за адресою проживання відповідачам відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26.05.2025 у справі №465/2261/25 скасовано судовий наказ Франківського районного суду м. Львова від 15.04.2025 у справі № 465/2261/25 (провадження 2-н/465/1295/25) про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з гарячого водопостачання в сумі 21 678,15 грн., інфляційних нарахувань в сумі 1 249,50 грн., 3% річних в сумі 246,32 грн. за період 01.12.2023 - 31.01.2025.

Згідно наданої позивачем відомості про нарахування та оплату послуги постачання гарячої води за період з 01.07.2014 по 16.09.2025 вбачається, що у відповідачів перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилася заборгованість за період з 01.12.2023 31.08.2025 за послугу з постачання гарячої води разом з пенею у розмірі 31 955,92 гривень.

Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути солідарно з відповідачів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правовідносини.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання», Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії та гарячої води.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно із п. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

За змістом ст.ст. 12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За змістом ч. 3 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

3 1 липня 2014 року з усіма споживачами ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважається укладеним публічний договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води.

Відповідно до п. 3 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII, договори про надання комунальних послуг, що укладені до введення в дію цього Закону, зберігають свою чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

На виконання положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постановою КМУ від 21 серпня 2019 року №830 затверджені Правила надання послуги з постачання теплової енергії, в які внесені зміни постановою КМУ від 08 вересня 2021 року №1022 і затверджений типовий договір про надання послуги з постачання теплової енергії. А постановою КМУ від 11 грудня 2019 року №1182 затверджені Правила надання послуги з постачання гарячої води, в які внесені зміни постановою КМУ від 08 вересня 2021 року №1023 і затверджений типовий договір про надання послуги з постачання гарячої води. Зміни набули чинності з 01 жовтня 2021 року.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Оскільки мешканці будинку АДРЕСА_3 не прийняли модель організації договірних відносин, то між споживачами та ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважаються укладеними індивідуальні договори про надання послуг.

А тому з 01.12.2021 між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та споживачами укладено індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води.

Вказані договори є публічними договорами приєднання та розміщені на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» за посиланням: https://lmkp.lte.lviv.ua/.

Згідно з пунктами 1, 2 індивідуального договору, цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Цей договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному сайті підприємства https://lmkp.lte.lviv.ua.

Отже, між позивачем та відповідачами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Важливо зазначити, що відсутність підписаного договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі.

З врахуванням наведених положень, з відповідачем є укладений індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води, які за своєю правовою природою є публічними договорами приєднання.

За умовами зазначеного договору, ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язується надавати споживачу послуги відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договорами.

Отже, ЛМКП «Львівтеплоенерго», будучи наділеним повноваженнями виконавця послуг за договором приєднання про надання послуг, надавало послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води.

Також, відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2024 року у справі № 463/6799/18.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Так, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, в тому числі відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Даним наказом визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 листопада 2006 року за № 1237/13111. Відтак з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, що набрав законної сили 25 січня 2019 року, для розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг має застосовуватись саме Методика затверджена таким, у зв`язку з втратою чинності попередньою Методикою, затвердженою наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359.

Пунктами 5 Індивідуальних договорів передбачено, що:1) виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені договором. Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», та складається з: (1) обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо; (2) частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку; (3) обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.

Обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково, відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 року №315 (п.11 договору).

Згідно з п.22 Договору, розподіл обсягу теплової енергії, спожитої в будинку, згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» здійснює виконавець.

Що стосується ціни послуг та порядку її оплати, то умовами пункту 30 Індивідуальних договорів передбачено таке: 1) споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з: (1) плати за послугу, визначеної відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 року, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від №1022 від 08.09.2021 року, та Методики розподілу, що розраховується, виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; (2) плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця lmkp.lte.lviv.ua.

Пунктами 32, 33 Індивідуальних договорів передбачено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць. Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. Виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги споживачу не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу.

Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця, не пізніше останнього дня (числа) місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (пункти 34 Індивідуальних договорів).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону.

Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. До встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до вимог частини другої статті 3 цього Закону обсяги споживання гарячої чи питної води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а у разі їх відсутності - за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування. Загальний обсяг споживання гарячої або питної води у такій будівлі визначається як сума обсягу, визначеного за допомогою вузлів розподільного обліку та розрахункового обсягу, визначеного за нормою споживання для споживачів, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а також Методики №315, загальний обсяг спожитої теплової енергії у будівлі складається з таких основних складових: обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача (квартири, нежитлового приміщення); обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування (МЗК) та допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.

Пункт 12 розділу IV Методики №315 передбачає, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.

Обов`язок споживачів відшкодовувати витрати на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення також визначений Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМ України від 21.08.2019 року № 830 (в подальшому «Правила…), пунктом 14 яких встановлено, що відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року № 315.

А згідно з пунктом 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.

Також, відповідно до п.25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється в порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», у разі недопущення споживачем (його представником) виконавця або іншої особи, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, до відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії для зняття показань або в разі ненадання у визначений договором строк споживачем виконавцю показань відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії, якщо такі показання згідно із законом або договором зобов`язаний знімати споживач, для цілей комерційного або розподільного обліку виконавцем комунальної послуги протягом трьох місяців приймається середньодобове споживання таким споживачем відповідної комунальної послуги за попередні 12 місяців (для послуг з теплопостачання - за середнім споживанням попереднього опалювального періоду).

У разі відсутності інформації про показання вузлів обліку та/або недопущення споживачем виконавця або іншої особи, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, до відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії для зняття показань після закінчення тримісячного строку з дня недопуску виконавець комунальної послуги зобов`язаний здійснювати розрахунки з такими споживачами як із споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку.

Після відновлення надання показань вузлів обліку такими споживачами виконавець відповідної комунальної послуги або інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, зобов`язані провести перерахунок із споживачем, а для вузлів розподільного обліку - з усіма споживачами будівлі.

Матеріали справи не містять доказів відключення квартири АДРЕСА_2 від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання, відтак, доводи представника відповідачів в цій частині судом визнаються недоведеними.

Згідно із статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 178 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) - це визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Згідно до ст. 549 ЦК України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг

У разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу (ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Окрім цього, пунктами 45 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води, передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів, споживач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення.

Аналогічні положення містяться в пункті 40 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ №830 від 21 серпня 2019 року.

При цьому Указом Президента України №64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, та такий продовжує діяти на даний час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 06 березня 2022 року і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Однак відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України №1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг», яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, підпункт 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» викладено у такій редакції: «Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих російською федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285)».

Таким чином, з 30 грудня 2023 року заборона на нарахування штрафних санкцій, інфляційних нарахувань, процентів річних стосується виключно територій, де ведуться бойові дії (можливих бойових дій) або тимчасово окупованих територій.

Територія м. Львова не відноситься до територій, на яких ведуться бойові дії та не є тимчасово окупованою російською федерацією. Відомостей, що майно споживача було пошкоджене внаслідок бойових дій матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі отримували надані послуги з постачання теплової енергії, в тому числі на задоволення загальнобудинкових потреб та функціонування внутрішніх систем опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, проте своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати отриманих послуг не виконували та не сплачували їх рахунки.

Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року по справі №717/1323/16-ц (провадження №61-22244св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

За змістом ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі користуються послугами, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Так, позивач за надані послуги з постачання гарячої води (витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, в т.ч. абонплата) за період з 01.12.2023 31.08.2025 разом із пенею нарахував відповідачам заборгованість у розмірі 31 955,92 гривень.

З огляду на наведені законодавчі положення та обставини справи відповідачі не звільняються від оплати витрат на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та плати за абонентське обслуговування, нарахування яких підтверджується відомостями, наданими позивачем.

Натомість відповідачі не довели належними та допустимими доказами відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання з оплати вартості послуги з постачання гарячої води (витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, в т.ч. абонплата), наданих позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості відповідачі не подали, іншого розрахунку суду не представлено, як і не доведено те, що невиконання зобов`язань по сплаті вартості отриманих послуг сталося не з їх вини.

Натомість оцінюючи подані позивачем відомості щодо заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такі були належним чином обґрунтовані та мотивовані. У свою чергу, в процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів математичні розрахунки наведені позивачем.

Оскільки позивач, як виконавець послуг, забезпечив надання споживачу відповідних послуг, відповідач їх споживали, від отримання не відмовлявся, тобто, між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надається ці послуги, та те, що відповідачі не надали належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги, слід дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача до відповідачів.

З огляду на викладене правовідносини, які виникли між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати сплати грошей за надані послуги.

Відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Також, ч.1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, оскільки позивачем надано докази на підтвердження надання послуг та їх обґрунтованості, обґрунтовано розрахунки заявлених до стягнення суми, тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів заборгованості за період з 01.12.2023 31.08.2025 за послуги з постачання гарячої води (витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, в т.ч. абонплата) разом із пенею у розмірі 31 955, 92 гривень знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, так як відповідачі у встановленому законом порядку не відмовлялися від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що давало б підстави для звільнення від оплати, відповідачами не надано, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати у розмірі по 1 514 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за період з 01.12.2023 31.08.2025 за послуги з постачання гарячої води (витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, в т.ч. абонплата) разом із пенею у розмірі 31 955 (тридцять одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень. 92 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 1 514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 1 514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , місцезнаходження : м. Львів, вул. Д. Апостола, буд.1.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 26.12.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.