Справа № 466/2480/25
Провадження № 2/466/1777/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

представника позивача, адвоката Галайського О.В.

представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Мотрука М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу

ВСТАНОВИВ :

18.03.2025 року адвокат Галайський О.В. звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним Договір купівлі продажу транспортного засобу MERCEDES BENZ ML 500 2008р.в. № НОМЕР_1 від 03.02.2025р. укладений між ПП «Кар Бай Фаст» та ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_3 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , отримав від ОСОБА_2 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_3 , у борг грошові кошти у розмірі 25000,00 доларів США в якості безвідсоткової позики на вказану суму боргу (позики).

ОСОБА_3 зобов`язувався повернути отримані кошти в повному обсязі своєчасно до 30.09.2024р. без відсотків.

Проте, своє зобов`язання ОСОБА_3 не виконав та не виконує, кошти позивачеві у визначений строк не повернув.

Відтак позивач був змушений звернутись з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

22.01.2025р. ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/567/25 було відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою.

17.02.2025р. ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/567/25 в порядку забезпечення позову було заборонено реєстраторам прав на рухоме майно, в тому числі сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, нотаріусам, державним і приватним виконавцям, проводити будь які реєстраційні дії щодо: транспортного засобу MERCEDES BENZ ML 500 5461, (2008),д.н.з. НОМЕР_4 .

Однак, з РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях нам стало відомо, що 01.02.2025р. в ТСЦ МВС №4647 транспортний засіб MERCEDES BENZ ML 500 5461, (2008), д.н.з. НОМЕР_4 , що належав ОСОБА_3 перереєстровано на нового власника ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу №205502002. При цьому номерні знаки НОМЕР_4 залишено на платне зберігання та видано нові НОМЕР_5 .

Одночасно з цим, звертаємо увагу, що виконати ухвалу суду про забезпечення позову у справі №466/567/25 про накладення заборони відчуження на транспортний засіб MERCEDES BENZ ML 500 5461, (2008), д.н.з. НОМЕР_4 не є можливим, оскільки, від 03.02.2025р. даний автомобіль належить іншому власнику, що підтверджується відповіддю з РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях після того, як відповідна ухвала була пред`явлена до виконання.

Згідно з змісту оскаржуваного Договору, вбачається, що такий укладений між ПП «Кар Бай Фаст», який діє від імені ОСОБА_3 на підставі договору комісії та ОСОБА_1 .

Даний правочин був безпосередньо вчинений після відкриття судом провадження у справі про стягнення боргу.

Даний правочин був вчинений щодо майна транспортного засобу, на яке потенційно могло бути звернено стягнення для погашення заборгованості перед позивачем.

Під час вчинення даного правочину, позивач залишив на платне зберігання належні йому державні номерні знаки на автомобіль, що свідчить про те, що він розраховує на їх використання в майбутньому.

При цьому, якщо відповідач за даним правочином реально отримав кошти за результатами відчуження майно, такі кошти не були спрямовані на погашення заборгованості перед позивачем.

Отже, ОСОБА_3 , після того як було відкрито провадження у справі про стягнення боргу 22.01.2025р., розуміючи невідворотність настання наслідків неповернення боргу, 01.02.2025р.-03.02.2025р. умисно та свідомо вчинив оскаржуваний правочин на відчуження належного йому майна, щоб погіршити свій майновий стан та з метою унеможливлення забезпечення прав та інтересів позивача як кредитора.

Відповідно до ст.509 ЦК України, Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.510 ЦК України, Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст.526 ЦК України, Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.527 ЦК України, Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.530 ЦК України, Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 ЦК України, Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.610 ЦК України, Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позивач, як кредитор, діяв добросовісно, в межах правового поля, в межах строків позовної давності, намагаючись вжити всіх заходів досудового врегулювання.

На противагу цьому, відповідач отримуючи кошти в борг, надаючи позивачеві написану власноручно розписку з чітко зазначеними своїми зобов`язаннями, не міг не знати та не усвідомлювати такі, як і не міг не усвідомлювати наслідки пропущення таких.

ОСОБА_3 з наступного дня після порушення свого зобов`язання розумів та усвідомлював настання можливих наслідків та законність вимог кредитора.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недобросовісність боржника ОСОБА_3 не повинна ставити в залежність можливість позивача захистити та відновити свої порушені права та інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14 260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Отже, з вищенаведеного, чітко вбачається, що правочин щодо продажу транспортного засобу MERCEDES BENZ ML 500 2008р.в. ОСОБА_3 був вчинений за час існування його зобов`язань перед позивачем згідно боргової розписки від 09.09.2024р. та з метою уникнення виконання свого зобов`язання перед позивачем та стягнення відповідного боргу. Як наслідок, такий фраудаторний правочин підлягає до визнання його недійсним. З врахуванням вищевикладеного, змушений звернутися до суду.

Представник позивача, адвокат Галайський О.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. Просив позов задовольнити в повному обсязі. В останнє судове засідання не з`явився.

Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Мотрук М.Ю. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити. В останнє судове засідання не з`явився.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано положеннями ч.4 ст.55, ст. 124 Конституції України, відповідно до яких кожен має право будь-якими забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 09.09.2024 року позивач ОСОБА_2 надав у позику відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, в якості безвідсоткової позики на вказану суму боргу. ОСОБА_4 зобов`язувався повернути отримані кошти в повному обсязі своєчасно до 30.09.2024 року без відсотків, а в разі недотримання такої умови зобов`язувався виплатити пеню в розмірі 2% за кожен тиждень прострочення виплати. Як підтвердження даного правочину, надав боргову розписку від 09.09.2024 року (а.с.11).

Однак відповідач не виконав своїх зобов`язань перед позивачем та не повернув кошти.

22.01.2025р. ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/567/25, відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вищевказаною розпискою (а.с.14-15).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 17.02.2025 у справі №466/567/25, в порядку забезпечення позову заборонено реєстраторам прав на рухоме майно, в тому числі сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, нотаріусам, державним і приватним виконавцям, проводити будь які реєстраційні дії щодо: транспортного засобу MERCEDES BENZ ML 500 5461, (2008), д.н.з. НОМЕР_4 (а.с.16-20).

Згідно Договору купівлі-продажу транспортного засобу №202502002 від 03.02.2025, продавець, який є комісіонером ПП «КАР БАЙ ФАСТ» зобов`язується передати у власність покупцеві ОСОБА_1 транспортний засіб MERCEDES BENZ ML 500 5461, (2008 року випуску), д.н.з. НОМЕР_4 за ціною 575000,00грн. Пункт 2.1 договору купівлі-продажу передбачає, що автомобіль передається комісіонером після повної оплати вартості автомобіля (а.с.12-13, 92).

Так, розрахунок автомобіля було проведено під час укладення договору №202502002 від 03.02.2025, що підтверджується листом ПП «КАР БАЙ ФАСТ» від 10.05.2025 (а.с.91).

Отже, оскаржуваний Договір купівлі-продажу транспортного засобу №202502002 від 03.02.2025 було укладено до постановлення ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 17.02.2025 у справі №466/567/25 про забезпечення позову, якою в порядку забезпечення позову заборонено реєстраторам прав на рухоме майно, в тому числі сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, нотаріусам, державним і приватним виконавцям, проводити будь які реєстраційні дії щодо транспортного засобу MERCEDES BENZ ML 500 5461, (2008), д.н.з. НОМЕР_4 .

З відповіді на адвокатський запит з РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 07.03.2025 вбачається, що 01.02.2025р. в ТСЦ МВС №4649 транспортний засіб MERCEDES BENZ ML 500, (2008), д.н.з. НОМЕР_4 , що належав ОСОБА_3 перереєстровано на нового власника ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу №205502002. При цьому номерні знаки НОМЕР_4 залишено на платне зберігання та видано нові НОМЕР_5 (а.с.25).

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля №22766 від 23.05.2025, ринкова вартість автомобіля марки MERCEDES BENZ ML 500, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , в цінах на 03.02.2025 становила 502739,72грн. (а.с.93-99).

З огляду на вказаний Висновок експерта №22766 від 23.05.2025, суд приходить до висновку, що визначена спірним договором купівлі продажу транспортного засобу №202502002 від 03.02.2025 вартість придбаного ОСОБА_1 автомобіля є ринковою.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 09.04.2025 у справі №466/567/25, позов задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 заборгованість за розпискою від 09 вересня 2024 року у розмірі 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч доларів США), 232,20 (двісті тридцять два долари США 20 центів) 3 відсотки річних, 8000,00 (вісім тисяч доларів США) пені, а також 11205,61 (одинадцять тисяч двісті п`ять гривень, 61 коп.) витрат зі сплати судового збору. 27.05.2025 видано виконавчий лист на підставі вказаного рішення.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Тобто, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

За положеннями ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).

Договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання та завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 зазначено: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист та звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 у справі №920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3,15,16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду».

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №686/28882/23 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього вимоги про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Так, як підтверджено наявними матеріалами справи, оскаржуваний Договір купівлі-продажу №205502002 від 03.02.2025 є оплатним, автомобіль проданий за ціною 575000,00грн., що згідно Висновком експерта №22766 від 23.05.2025 є ринковою ціною, а отже спірний правочин був направлений на реальне настання наслідків договору купівлі-продажу транспортного засобу, про що також свідчить проведення розрахунку за спірним договором, а також реєстрацією за відповідачем ОСОБА_1 права власності на транспортний засіб. Вказане свідчить, що правочин виконаний сторонами.

Як вже встановлено судом, оскаржуваний Договір купівлі-продажу транспортного засобу №202502002 від 03.02.2025 було укладено до постановлення ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 17.02.2025 у справі №466/567/25 про забезпечення позову, якою в порядку забезпечення позову заборонено реєстраторам прав на рухоме майно, в тому числі сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, нотаріусам, державним і приватним виконавцям, проводити будь які реєстраційні дії щодо транспортного засобу MERCEDES BENZ ML 500 5461, (2008), д.н.з. НОМЕР_4 .

Крім того судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_3 наявне інше рухоме майно, зокрема житловий будинок, загальною площею 64,4кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224); земельна ділянка площею 0,25га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:012:0002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224), що підтверджується ухвалою про забезпечення позову від 17.02.2025 та свідчить про те, що права позивача не порушені укладенням спірного правочину, оскільки судом не встановлена неплатоспроможність боржника.

Окрім того, позивач не надав доказів, що підтверджують факт наявності родинних зав`язків між відповідачами, так само не доведено неплатоспроможності відповідача ОСОБА_3 після продажу автомобіля.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що в справі відсутні докази, на підставі яких слід стверджувати про укладення спірного договору задля ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 .

Отже, позивачем не доведено, що спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а також те, що вказаний договір укладений з метою уникнення виконання зобов`язань зі сплати боргу.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин містить ознаки фраудаторності, тобто що такий вчинений виключно на шкоду позивачеві як кредитору, відтак суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу марки MERCEDES BENZ ML 500 2008р.в. № НОМЕР_1 від 03.02.2025р., укладеного між ПП «Кар Бай Фаст» та ОСОБА_1 відсутні.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволені позовних вимог, понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу марки MERCEDES BENZ ML 500 2008р.в. № НОМЕР_1 від 03.02.2025р., укладеного між ПП «Кар Бай Фаст» та ОСОБА_1 - відмовити.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Текст рішення складено та підписано 23.12.2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук