Житомирський апеляційний суд
Категорія 29 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/13265/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зосименко О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у якому просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 3 543 317 грн. 52 коп. з яких: 150 000,00 грн. заборгованість за позикою; 960 000,00 грн. заборгованість по процентам ; 82 817,52 грн. розмір інфляційних втрат; 2 349 000,00 грн. пеня; 1500,00 грн. штраф. 09 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути із ОСОБА_2 4 231 782,98 грн заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказував, що 27.12.2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого, остання отримала 150 000 грн., та суму позики мала повернути до 31.01.2020 року. 23 квітня 2020 року між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №1. До нового кредитора перейшло право вимоги по заборгованості до договору позики від 27.12.2018 на суму 150000,00 грн. 09 лютого 2024 року між первісним кредитором ОСОБА_1 та новим кредитором ОСОБА_4 укладено угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 року та угоду про розірвання додаткової угоди від 27.12.2022 року в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27.12. 2018 року на суму 150 000 грн. починаючи з 09.02.2024 року, тому у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості з відповідача з 09.02.2024 року за договором позики від 27.12.2018 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом не правильно застосовано норми матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до не правильного висновку про те, що договір про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 припинив свою дію у зв`язку із повним виконанням сторонами своїх зобов`язань за цим договором. У зв`язку із припиненням дії цього договору, він не міг бути розірваним сторонами після його виконання, а тому у позивача не виникли право вимоги до відповідача. Такий висновок суду є передчасним і свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Договір про відступлення права вимоги на момент його розірвання, тобто станом на 09.02.2024 ще був чинним, а після його розірвання та розірвання додаткової угоди до нього від 27.12.2022 в частині відступлення грошової вимоги за договором позики від 27.12.2018 на суму 150000,00 грн до ОСОБА_1 повернулось право кредитора, згідно договору позики від 27.12.2018 року.

26 листопада 2025 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві вказує, що встановивши, що сторони договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 виконали свої зобов`язання за цим договором, суд дійшов правильного висновку, що даний договір припинив свою дію у зв`язку із повним виконанням сторонами свої зобов`язань за цим договором, а тому у позивача не виникло право вимоги. Аргументи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухваленого по справі судового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27.12.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого, остання отримала 150 000,00 грн., з терміном повернення до 31.01.2020 року.

23 квітня 2020 року між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №1.

Згідно договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 станом на 23.04.2020 ОСОБА_3 заборгувала первісному кредитору кошти за договором позики від 25.05.2019 та договором позики від 27.12.2019 року. На день укладення цього договору основна сума заборгованості складає 150 000,00 грн. згідно договору позики від 27.12.2019 року та 44 475,00 грн. по договору позики від 25.05.2019 року.

Додатковою угодою від 27.12.2022 до договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 сторони внесли зміни до основного договору в загальні положення та предмет договору зазначивши, що ОСОБА_3 заборгувала первісному кредитору згідно договору позики від 25.05.2019 та договору позики від 27.12.2018 року. На день укладення цього договору основна сума заборгованості складає 150 000,00 грн., згідно договору позики від 27.12.2018 та 44 475,00 грн. по договору позики від 25.05.2019 року.

09 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020, укладеного між ними, починаючи з 09 лютого 2024 року.

У п.2 договору вказано, що сторони цієї угоди підтверджують відсутність будь-яких взаємних претензій щодо виконання або невиконання зобов`язань за договором про відступлення права вимоги №1 від 23 квітня 2020 року.

09 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено угоду про часткове розірвання додаткової угоди від 27.12.2022 до договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27.12.2018 на суму 150 000,00 грн., починаючи з 09 лютого 2024 року.

У п.2 угоди вказано, що сторони цієї угоди підтверджують відсутність будь-яких взаємних претензій щодо виконання або невиконання зобов`язань за додатковою угодою, укладеною між ними 27 грудня 2022 в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 на суму 15000,00 грн.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

У частині першій статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Сутність договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений для первісного кредитора договором, за яким виникло таке зобов`язання. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених приписами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, що переглядається встановлено, що 23.04.2020 року ОСОБА_1 відступив ОСОБА_4 право вимоги за борговою розпискою від 27.12.2019 на суму 150 000,00 грн.

Відповідно до п.1.1, 1.2 договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває від первісного кредитора право грошової вимоги за основним договором та розписками в обсязі, що визначається в цьому договорі. Під відступленими правами розуміється право грошової вимоги на отримання грошових коштів (заборгованості) за основними договорами, яка на дату укладення цього договору склала 150 000,00 грн. та 44 475,00 грн.

Згідно п.2.2. договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 первісний кредитор на підтвердження дійсності відступлених прав зобов`язується передати новому кредитору оригінали/копії документів, які підтверджують відповідні зобов`язання боржника перед ним.

З моменту відступлення (передачі) первісним кредитором новому кредитору відступлених прав, первісний кредитор втрачає права грошової вимоги за основними договорами, що існували на момент відступлення передачі відступлених прав і відповідно, первісний кредитор не матиме жодних прав вимоги до боржника у обсязі відступлених прав ( п.2.3 договору).

Згідно п.5.1 договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Додатковою угодою від 27.12.2022 року до договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 сторони внесли зміни до основного договору в загальні положення та предмет договору зазначивши, що ОСОБА_3 заборгувала первісному кредитору згідно договору позики від 25.05.2019 року та договору позики від 27.12.2018 року. На день укладення цього договору основна сума заборгованості складає 150 000,00 грн., згідно договору позики від 27.12.2018 року та 44 475,00 грн. по договору позики від 25.05.2019 року.

Факт виконання сторонами договору про відступлення права вимоги не заперечувався ОСОБА_1 та підтверджується матеріалами цивільної справи №295/6429/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 27.12.2018 на суму 150000,00 грн та договором позики від 25.05.2019 на суму 44475,00 грн.

Встановивши, що сторони договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 виконали свої зобов`язання за цим договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що даний договір припинив свою дію у зв`язку з повним виконанням сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження №14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, якщо первісний кредитор відчужив права вимоги за договорами новому кредитору, то він передав останньому і право на судовий захист відповідних прав вимоги, у тому числі тоді, якщо щодо цих прав є оспорюваний первісним кредитором правочин. Після відступлення цивільного права первісний кредитор не зберігає за собою право його судового захисту.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Встановлено, що 27.12.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики, 23.04.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір про відступлення права вимоги, ОСОБА_4 зверталася до ОСОБА_3 із позовом про стягнення заборгованості, в тому числі і за договором позики від 27 .12. 2018, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 .01.2023 року відмовлено у задоволенні позову, причиною відмови у стягненні боргу із ОСОБА_3 була технічна помилка у даті укладення договору позики, яка була зазначена в договорі про відступлення права вимоги, а саме замість договору позики від 27.12. 2018 був зазначений договір позики від 27.12.2019, додатковою угодою від 27.12.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виправили помилку у договорі про відступлення права вимоги від 23.04.2020 року.

Разом з тим, після виправлення помилки у договорі про відступлення права вимоги, починаючи з 27.12.2022 року ОСОБА_4 не зверталася до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою від 27.12.2018, а навпаки 09.02.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 та угоду про часткове розірвання додаткової угоди від 27.12.2022 до договору про відступлення права вимоги №1 від 23.04.2020 в частині відступлення права грошової вимоги за договором позики від 27.12.2018 на суму 150000,00 грн, починаючи з 09.02.2024 року.

З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, у позивача не виникло право вимоги до ОСОБА_3 , тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту судового рішення 19 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді