Справа № 130/305/25
Провадження № 22-ц/801/2565/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 рокуСправа № 130/305/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Заярного А. М. в залі суду в м. Жмеринка Вінницької області,

в цивільній справі № 130/305/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні загиблого військовослужбовця,

встановив:

Короткий зміст вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаною заявою, в якій просила встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_3 та факт перебування заявниці на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня його смерті.

Заяву обґрунтовано тим, що 14.07.2015 між заявницею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. Під час шлюбу у них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Влітку 2022 року між заявницею та ОСОБА_3 виник конфлікт в результаті якого вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30.09.2022 шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу вони не припинили подружні стосунки, продовжували проживати разом однією сім`єю як чоловік та дружина, а оскільки заявник займалась доглядом спільної доньки, ОСОБА_4 продовжував забезпечувати їх матеріально.

У вересні 2022 ОСОБА_3 пішов добровольцем захищати територіальну цілісність України, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Згідно з витягом з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії травма, яка призвела до смерті та причина смерті ОСОБА_3 пов`язана із захистом Батьківщини.

Оскільки заявниця є членом сім`ї загиблого ОСОБА_3 та перебувала на його утриманні, вона має право на отримання одноразової грошової допомоги, у розмірі передбаченому Постановою № 168, проте при зверненні до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою щодо виплати їй одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю ОСОБА_3 , їй було відмовлено у виплаті такої допомоги у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують перебування її на утриманні військовослужбовця.

Враховуючи вищевикладене, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні загиблого військовослужбовця дозволить заявниці реалізувати право на отримання допомоги.

Також зазначила, що з 2019 року вона не працює та не отримує жодного доходу, що підтверджується відповідною довідкою, при цьому ОСОБА_3 повністю забезпечував її та спільну дитину матеріально, систематично перераховуючи кошти, які стали для них єдиним джерелом доходу. Звертає увагу, що після ухвалення рішення про розірвання шлюбу надходження від ОСОБА_3 не припинилися.

01.09.2025 від заявниці до суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких вона вказала, що колишній чоловік ОСОБА_3 після розірвання шлюбу систематично відвідував її та дитину. Під час несення служби постійно повідомляв їй своє місцезнаходження, розповідав про проходження служби, у неї були контакти усіх його побратимів та командира, який і повідомив їй про загибель чоловіка.

При цьому, інші особи, які мають право на виплати передбачені Законом відсутні, адже матір ОСОБА_3 ОСОБА_5 померла, а відомості про його батька записані на підставі ст. 135 СК України, зі слів матері.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року заяву задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30.09.2022 до дня його смерті.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки факт спільного проживання заявниці з ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний період, доведено дослідженими в судовому засіданні доказами. Цей факт надасть ОСОБА_1 право звернутись до компетентного органу із заявою для отримання виплати у зв`язку із загибеллю ОСОБА_3 , пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби. Також місцевий суд дійшов висновку, що встановлення факту перебування на утриманні, про який просить заявниця, знайшло повне підтвердження в судовому засіданні і його об`єктивність не викликає у суду сумніву, а тому вимога про встановлення факту перебування на утриманні є обґрунтованою та також підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, зазначив, що встановлення фактів не є безумовною підставою для отримання заявницею такої виплати, оскільки суд у цій справі не має права надавати оцінку доказам щодо наявності чи відсутності у заявниці права на отримання такої виплати. При цьому, чи віднесено осіб, які проживали однією сім`єю з загиблим/загиблою, як чоловік та жінка, без шлюбу, до членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, які мають право на таку виплату, має вирішити компетентний орган.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України, діючи через свого представника ОСОБА_6 , подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його таким, що не відповідає обставинам цієї справи, порушує та прямо суперечить нормам матеріального та процесуального права, тому просить рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_7 , судді: Матківська М. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року повернуто без розгляду ОСОБА_8 поданий нею відзив на апеляційну скаргу від імені заявника ОСОБА_1 .

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2025 року справу призначено до розгляду на 02 грудня 2025 року о 12:00 год, задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У подальшому задоволено клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на 09 грудня 2025 року о 11:00 год.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Вінницького апеляційного суду у складі: судді-доповідача Войтка Ю. Б., суддів-учасників колегії Матківської М. В., Сопруна В. В. від розгляду цивільної справи № 130/305/25.

За клопотанням ОСОБА_1 судове засідання відкладено на 16 грудня 2025 року о 11:40 год.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про допуск ОСОБА_8 у справу як представника заявника у цій справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позиція суду першої інстанції не відповідає вимогам Закону, а саме пункту 1 частини першої статті 318 ЦПК України, згідно якої у заяві має бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою, та частині першій статті 319 ЦПК України, яка визначає, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

На переконання апелянта, у разі якщо встановлення відповідного факту в судовому порядку не породжує відповідних юридичних наслідків для заявника, то суд першої інстанції має ухвалити рішення про відмову у задоволенні вказаної заяви.

Правова позиція Міністерства оборони України в даному випадку полягає у тому, що заявник не належить до жодної із категорій безумовних та/або потенційних отримувачів одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов до помилково висновку про обґрунтованість вказаної заяви та наявності підстав для її задоволення.

Так, для визначення можливості встановлення фактів, про які просила заявник, суду при ухваленні рішення необхідно було встановити, чи породить встановлення таких фактів юридичні наслідки для заявника у виді набуття права на отримання одноразової грошової допомоги.

Посилаючись на норми частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 (в редакції, яка діяла станом на 17 листопада 2023 року, тобто на дату смерті ОСОБА_3 ) вказує, що днем виникнення права на одноразову грошову допомогу є дата загибелі особи, зазначеної в пунктах 1-1-2 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Зауважує, що за змістом частини першої статті 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, яка діяла станом на 17 листопада 2023 року, тобто на дату смерті ОСОБА_3 ) передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманці визначаються відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

В свою чергу, частиною першою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні.

Тому для виникнення у особи права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги необхідно встановити факт непрацездатності вказаної особи, в розумінні частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та у разі наявності вказаних обставин дослідити факт перебування на утриманні.

Представник Міністерства оборони України вказує, що заявником не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували її належність до категорії непрацездатних осіб, які б у разі встановлення судом факту перебування на утриманні загиблого військовослужбовця, надавали їй право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

Отже вважає, що встановлення фактів проживання однією сім`єю та перебування на утриманні ОСОБА_3 , як визначено заявником для отримання одноразової грошової допомоги, не призведе до виникнення у неї права на отримання вказаної допомоги, оскільки остання не належить до жодної із категорій утриманців загиблого в розумінні Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

При цьому посилається на правові позиції викладені у постановах ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі № 490/6057/19-ц, КАС ВС від 06.07.2022 у справі № 809/1346/17, від 19.03.2021 у справі № 1840/2940/18, від 31.10.2019 у справі № 461/3169/17, ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постановах Вінницького апеляційного суду від 07.01.2025 у справі № 143/684/24 та від 04.03.2025 у справі № 128/3410/24.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просить визнати поважною та об`єктивною причину пропуску подання нею відзиву на апеляційну скаргу, поновити строк подання відзиву на апеляційну скаргу; врахувати наведені обставини під час розгляду справи і вирішення справи судом.

Клопотання про поновлення строку подання відзиву на апеляційну скаргу підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07.11.2025 відкрито апеляційне провадження у цій справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07.11.2025 у справі № 130/305/25 отримано ОСОБА_1 08.11.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а. с. 139).

Відтак, строк подання відзиву на апеляційну скаргу починається з дня наступного за днем отримання заявницею ухвали суду, а саме із 09.11.2025 і спливає 13.11.2025.

10.11.2025 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представником ОСОБА_1 Криворучко Л. С. до суду було подано відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13.11.2025 відзив на апеляційну скаргу повернуто без розгляду, з підстав відсутності у ОСОБА_8 повноважень адвоката.

15.11.2025 ОСОБА_1 скористалась своїм правом подання відзиву засобами ЄСІТС через підсистему «Електронний суд», а тому причина пропуску строку подання заявницею відзиву на апеляційну скаргу є поважною та об`єктивною.

У відзиві заявниця вказує, що жодна із перелічених апелянтом в апеляційній скарзі постанов Верховного Суду та Вінницького апеляційного суду, не є релевантними у справі № 130/305/25.

Зокрема зазначає, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Посилаючись на норми частини другої статті 315 ЦПК України, зауважує, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. До таких фактів можна віднести - підтвердження перебування особи на утриманні померлого.

При цьому, відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів для існування.

Отже вважає, що для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Заявниця повністю не погоджується з доводами апелянта, вважає їх безпідставними, оскільки оцінивши зміст заяви про встановлення юридичного факту та доданих до заяви доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, так як факт спільного проживання її з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в зазначений у заяві період є доведеним, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухваленим згідно з нормами матеріального та процесуального права, і не підлягає скасуванню. Натомість апелянт у своїй апеляційній скарзі не спростував жодного доводу, викладеного у заяві ОСОБА_1 , та не спростував жодного висновку суду першої інстанції, викладеного у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник Міністерства оборони України Москаленко А. О. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 заперечила щодо задоволення вимог апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини, встановлені судом

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_2 зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.13).

Згідно з копією рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30.09.2022, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.14-15).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Степове Покровського району Донецької області (а.с.16).

Відповідно до копії довідки Тарасівського старостинського округу Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 02.09.2022 до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на час відпусток приїздив до своєї колишньої дружини ОСОБА_1 та своєї доньки ОСОБА_2 , 2016 року народження в АДРЕСА_1 (а.с.17).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України вбачається, що ОСОБА_9 не працює та не отримує доходів (а.с.18-18 на звороті).

На ім`я ОСОБА_3 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 (а.с.19).

Відповідно до витягу з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії ІІ Регіональної військово-лікарської комісії (протокол №838 від 14.03 2024) «Інші травми численних ділянок тіла, не класифіковані в інших рубриках. Вибухова травма. Ушкодження внаслідок військових дій, спричинені іншими видами вибухів та уламків», отримані 17.11.2023 молодшим сержантом ОСОБА_10 , 1991 року народження, під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, що підтверджено витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 21.01 2024 №21, послужило причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть №7472, виданим 20.11.2023 Дніпропетровським обласним бюро судово-медичної експертизи та свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим 29.11.2023 Ямпільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ). Травма, яка призвела до смерті, та причина смерті, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини (а.с.20).

Згідно з копією витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оброни України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.06.2024 документи ОСОБА_1 вирішено повернути для доопрацювання з метою подання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця (в тому числі рішення суду), що підтверджують, шо дають право на отримання одноразової грошової допомоги (а.с.21, 21 зворот).

Також на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу та перебування на його утриманні заявником було надано: виписку по надходження по карті ОСОБА_1 , відповідно до якої зафіксовано переказ кошти на її рахунок від ОСОБА_3 (а.с.22-29).

Згідно з копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.30-30 на звороті).

Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_5 , відомості про батька записані відповідно до ст. 135 СК України (а.с.31-31 на звороті), що також свідчить копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 (а.с.99).

Як вбачається з копії військового квитка серії НОМЕР_5 ОСОБА_3 , в графі сімейний стан міститься запис про одруження, - дружина ОСОБА_11 , - донька ОСОБА_12 (а.с.95-98; 112).

Згідно з відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_6 від 01.07.2025, наданою у відповідь на адвокатський запит в ІНФОРМАЦІЯ_6 відсутня особова картка ОСОБА_3 (а.с.113).

Також в судовому засіданні було прослухано запис телефонних розмов ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , записані на флеш носій та переглянуто скріншоти їх повідомлень. Також на флеш носії містяться сімейні фото, переписка ОСОБА_1 з командиром, докази проведення поховання ОСОБА_3 . Окрім іншого, як вбачається з голосових повідомлень ОСОБА_3 адресованих ОСОБА_1 , останній наполягав на збереженні даних повідомлень задля отримання ОСОБА_1 гарантованих Законом виплат у разі його смерті (а.с.114).

Також в судовому засіданні буди допитані свідки.

Так, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили в судовому засіданні факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, проведення спільного часу ОСОБА_3 разом з дружиною і донькою та продовження сімейних відносин після розірвання шлюбу до смерті.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23).

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: «В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні загиблого військовослужбовця, що дозволить їй реалізувати право на отримання грошової допомоги, передбаченої за загиблого військовослужбовця для членів його сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, згідно з яким спори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_3 ) зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

В абзаці першому частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. До таких фактів можна віднести - підтвердження перебування особи на утриманні померлого.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи яка надавала йому утримання

Як уже зазначалось, Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинам постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти, батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні

Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавства визначення прожиткового мінімуму). До них належать зокрема непрацездатні.

Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Тому, отримання особою інших виплат не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування її на утриманні.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів для існування.

Отже для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, надавши правову оцінку показанням допитаних судом свідків, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про доведення заявницею факту її проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Цей факт надасть право ОСОБА_1 звернутись до компетентних органів із заявою для отримання виплати у зв`язку із загибеллю ОСОБА_3 , пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, так і призначення пенсії.

Також, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що встановлення факту перебування на утриманні, про який просить заявниця, знайшло повне підтвердження в судовому засіданні і його об`єктивність не викликає у суду сумніву, а, відтак, і наявні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .

При цьому суд першої інстанції взяв до уваги, що питання чи віднесено осіб, які проживали однією сім`єю з загиблим/загиблою, як чоловік та жінка, без шлюбу, до членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, які мають право на таку виплату має вирішити компетентний орган у відповідності до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII; Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168; Наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 45, яким затверджено «Порядок і умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану»; Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII.

Посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду та Вінницького апеляційного суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судом у справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти заяви, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Ураховуючи викладене, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун