№ 207/1438/25
№ 2/207/955/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м.Кам`янське

Південний районний суд м.Кам`янського у складі:

головуючого судді Притуляка С.А.

за участю секретаря судового засідання Тютюник Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кам`янське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання особистою приватною власністю.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.

Первісні позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та другий відповідач перебували в шлюбі в період з 23.02.2006р. До 22.05.2024р. У подружжя з вказаний період народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , 2006 року народження та ОСОБА_3 , 2015 року народження. За заявою другого відповідача з позивача стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку.

Старший син сторін ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом стягнення з позивача аліментів на період навчання в розмірі частині заробітку. Під час розгляду даної справи, позивач зазначив, що не відмовляється платити аліменти, однак у меншому розмірі, ніж заявлений до стягнення. Після цього, ОСОБА_5 (другий відповідач за первісним позовом) повідомила його про те, що якщо ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) не буде сплачувати аліменти у заявленому розмірі, то вона звернеться до суду з метою отримання частини вартості спірного автомобіля, оскільки він був придбаний за договором купівлі-продажу в період шлюбу. Позивач вважає таку погрозу цілком реальною, оскільки автомобіль було набуто позивачем в період шлюбу, шляхом укладання формального договору купівлі-продажу, хоча насправді мало місце дарування майна матір`ю позивача йому на день народження.

У сервісному центрі, куди вони звернулися для того, щоб переоформити автомобіль на нього, їм повідомили, що вони укладають виключно договори купівлі-продажу, це буде безкоштовно і від договору дарування він буде відрізнятися тільки назвою. Прислухавшись до думки спеціаліста сервісного центру, перший відповідач та позивач уклали між собою удаваний договір купівлі-продажу, на підставі якого автомобіль перейшов у власність позивача. Жодних грошових коштів позивач не сплачував, а перший відповідач не отримувала їх, оскільки мав місце подарунок від матері сину автомобіля. Отже, спрямованість волі в даному правочині була на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що зазначені в договорі купівлі-продажу, тобто відбулося приховування наміру вчинити правочин дарування автомобіля.

Укладаючи удаваний договір купівлі-продажу автомобіля, позивач та його матір проігнорували те, що майно, придбане у період шлюбу відноситься до спільного майна одружжя, та відповідно, може бути предметом поділу між подружжям у майбутньому, оскільки не передбачали таких правових наслідків. Зокрема не передбачали та не бажали розірвання шлюбу.

Однак, у зв?язку із тим, що наразі шлюб між позивачем та другим відповідачем припинено за ініціативою останньої, яка формально є співвласницею автомобіля, то наразі виникла обхідність у врегулюванні даного питання та приведення правовідносин, які фактично склалися між сторонами правочину у відповідність нормам чинного законодавства.

Перший відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судові засідання не з`являлась, однак, надала письмові пояснення, в яких не заперечувала проти задоволення первісного позову, фактично визнавши його, та заперечувала проти зустрічного позову.

Позиція ОСОБА_2 аргументована тим, що у 2017 році вона придбала автомобіль Nissan Sentra, VIN НОМЕР_1 для власних потреб. Оскільки вона є пенсіонером, має низку хронічних хвороб, вона припинила користування автомобілем. У зв`язку з чим, вирішила подарувати автомобіль сину ОСОБА_1 на день народження. У сервісному центрі, куди вона з сином звернулася для того, щоб переоформити автомобіль на нього, їм повідомили, що вони укладають виключно договори купівлі-продажу, договори дарування у них не передбачені типовою формою, а також зазначили, що це виключно формальність, ніхто не перевіряє чи дійсно відбувся розрахунок і не потрібно нікуди платити кошти, а тільки за послугу з переоформлення. Перший відповідач завжди допомагала синові в силу своїх можливостей, а тому ніколи б не взяла жодних грошей від нього. Підтверджує, що жодних грошових коштів за автомобіль син не сплачував їй, між ними не було домовленості щодо купівлі-продажу цього автомобіля, а тільки щодо його дарування. Тому вона вважає несправедливим те, що на подарований нею автомобіль на користь сина, претендує його колишня дружина ОСОБА_5 , яка не приймала жодної участі в його придбанні. Вона не було проти того, що коли ОСОБА_5 , коли була дружиною, їздила на цьому автомобілі, однак зараз це недоречно та не справедливо. Справу просила розглядати з її відсутності, за станом здоров`я.

Другий відповідач заперечує проти позову ОСОБА_1 в повному обсязі та просить задовольнити її зустрічний позов, мотивуючи свою позицію наступним.

Зазначений автомобіль було придбано у матері відповідача-1 (позивача за первісним позовом) - ОСОБА_2 за відповідним договором купівлі-продажу транспортного засобу N?1244/2023/4106058 від 14 жовтня 2023 року. Покупцем транспортного засобу за вказаним договором зазначено ОСОБА_1 , а тому реєстрацію автомобіля було здійснено на його ім?я. При цьому, вартість автомобіля, яку зазначено в договорі в розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. було сплачено відповідачу-2 (відповідачу-1 за первісним позовом) за рахунок наших спільних з відповідачем-1 (позивачем за первісним позовом) грошових коштів. Крім того, слід зазначити, що з метою покращення сімейного благополуччя попередньо вказаний автомобіль було придбано подружжям у 2017 році за рахунок наших спільних з відповідачем-1 (позивачем за первісним позовом) коштів та частково коштів, наданих батьками з обох сторін. Заздалегідь між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була досягнута усна домовленість, що договір купівлі-продажу автомобіля та його реєстрацію буде здійснено на ім?я відповідача-1 (позивача за первісним позовом). Оскільки у 2017 році ОСОБА_3 доглядала за дочкою ОСОБА_6 , 2015 року народження, якій на той момент виповнилося два роки, особисто поїхати разом з ОСОБА_1 та бути присутньою при придбанні зазначеного автомобіля у м. Чернігів вона не мала можливості. Для придбання автомобіля до м. Чернігів разом з ОСОБА_1 поїхала його мати - ОСОБА_2 .

Скориставшись відсутністю ОСОБА_3 , шляхом обману та наполягання, не повідомивши її, власником автомобіля відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу N?744/2017/475562 від 27 травня 2017 року стала ОСОБА_2 . Про цей факт ОСОБА_3 дізналася лише коли особисто переглянула зазначений договір. ОСОБА_1 , зловживаючи її довірою до нього, запевнив, що цей договір ніяким чином не буде впливати на їх стосунки. В 2023 році було прийнято спільне рішення щодо приведення документів на автомобіль у відповідність дійсним обставинам та вирішено придбати його у ОСОБА_2 за відповідним договором купівлі-продажу транспортного засобу Ne 1244/2023/4106058 від 14 жовтня 2023 року. Вартість автомобіля, яку зазначено в договорі в розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. було сплачено подружжям на користь ОСОБА_2 . Враховуючи ті обставини, що сторони перебували в родинних стосунках, жодні письмові документи, такі як розписки, тощо, не складалися та не оформлювалися. Отже, доводи відповідача-1 (позивача за первісним позовом), викладені в його позовній заяві не відповідають дійсності, а заявлені позовні вимоги - незаконними та необгрунтованими. Просить відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи по суті за їх відсутності.

Дослідивши надані сторонами письмові докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 23.02.2006 р., сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.02.2006р.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 22.05.2024р., яке набрало законної сили 22.06.2024р., шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №7441/2017/475562 від 27.05.2017р., ОСОБА_7 (Продавець) зобов`язався передати у власність ОСОБА_2 (Покупець) транспортний засіб автомобіль Nissan Sentra, VIN НОМЕР_1 , а Покупець сплатити продавцю його вартість у розмірі 450000,00 грн. Передача транспортного засобу Продавцем та прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна та оформлюється актом приймання-передачі, а право власності переходить до Покупця з моменту підписання актом приймання-передачі (п.2.1., 2.2 Договору) (арк.с.99).

ОСОБА_2 було сплачено за вказаний автомобіль 445000,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.774764206.1 від 27.05.2017р. (арк.с.100)

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1244/2023/4106058 від 14.10.2023р., ОСОБА_2 (Продавець) зобов`язалася передати у власність ОСОБА_1 (Покупець) транспортний засіб автомобіль Nissan Sentra, VIN НОМЕР_1 , а Покупець сплатити продавцю його вартість у розмірі 40000,00 грн. Передача транспортного засобу Продавцем та прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, а право власності переходить до Покупця з моменту підписання договору (п.2.1., 2.2 Договору) (арк.с.7).

Згідно звіту про незалежну оцінку майна, складеного СОД ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість автомобіля Nissan Sentra, VIN НОМЕР_1 , складає 236900,00 грн. (арк.с.8-19).

Позивач за первісним позовом, посилаючись на те, що спрямованість волі в договорі купівлі-продажу транспортного засобу №1244/2023/4106058 від 14.10.2023р. була на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що зазначені в даному договорі купівлі-продажу, тобто відбулося приховування наміру вчинити правочин дарування автомобіля, просить визнати його удаваним.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 15.10.2025р. у справі № 381/1294/23 (провадження № 61-9145св25).

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 року у справі №752/7501/18.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу удаваним на підставі статті 235 ЦК України, ОСОБА_1 посилався на те, що договір купівлі-продажу було вчинено з метою приховати договір дарування, який сторони насправді вчинили.

Наведені позивачем в первісному позові та першим відповідачем у заяві про його визнання, доводи не є переконливими та достатніми для визнання укладеного договору купівлі продажу удаваним. Ними не наведено достатніх аргументів щодо наявності об`єктивних перешкод відразу оформити договір дарування автомобіля, якщо на це була їх справжня воля.

Враховуючи принципи диспозитивності, змагальності, а також того, що доказування не може базуватися на припущеннях, суд вважає, що, незважаючи на визнання позову першим відповідачем, позивачем не доведено та під час судового розгляду не встановлено, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваним договором купівлі-продажу.

Крім того, розглядаючи дану цивільну справу, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.07.2025р. у справі № 947/5939/20.

Так, предметом розгляду спору у вказаній справі було солідарне стягнення з подружжя боргу за договором позики за позовом батька одного з подружжя.

За результатами розгляду касаційної скарги, Верховним Судом, зокрема вказано на те, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя (чи жінки або чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя (чи жінки чи чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23 (провадження № 61-17672св24));

У даній справі, позивач за первісним позовом, який є сином першого відповідача за первісним позовом уклав з матір`ю договір купівлі-продажу транспортного засобу в період перебування у шлюбі з другим відповідачем за первісним позовом, у 2023 році. І, після поставлення другим відповідачем питання щодо поділу спільно набутого майна в період шлюбу (автомобіля), позивач за первісним позовом, у 2025 році, після розірвання шлюбу, звертається з позовом про визнання удаваним договору купівлі продажу автомобіля, посилаючись на те, що мало місце саме дарування його.

Перший відповідач визнав позов, зазначивши, що вважає несправедливим те, що на подарований нею автомобіль на користь сина, претендує його колишня дружина ОСОБА_5 , яка не приймала жодної участі в його придбанні.

Позивач та перший відповідач, є афілійованими особами, які мають спільну позицію щодо статусу автомобіля Nissan Sentra, який може бути предметом поділу. І, в разі задоволення позову про визнання удаваним договору купівлі-продажу з констатацією судом факту укладання договору дарування вказаного автомобіля, дане майно, в силу ст.57 СК України, буде вважатися особистою приватною власністю позивача за первісним позовом, що унеможливіть його поділ між подружжям.

Отже, суд вважає релевантною правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 09.07.2025р. у справі № 947/5939/20 до даної справи.

Враховуючи викладене та встановлені під час судового розгляду фактичні обставини, суд вбачає в діях позивача за первісним позовом ознаки зловживання матеріальними правами з метою унеможливлення поділу набутого в шлюбі майна, що є самостійною підставою для відмови у позові на підставі ст.16 ЦК України (суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу).

Такий висновок суду грунтується на те, що сторонами оспорюваного договору є мати та син, тобто афілійовані особи; визнання в повному обсязі та підтримання позиції та позову позивача за первісним позовом (сина) першим відповідачем (матір`ю); розірвання шлюбу між позивачем за первісним позовом та другим відповідачем за первісним позовом і поданням даного позову після висловлення другим відповідачем наміру ініціювати поділ спільно набутого майна.

З огляду наведене, суд не вбачає наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання правочину удаваним та визнання особистою приватною власністю транспортного засобу.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а саме визнання автомобіля марки NISSAN, модель SENTRA, номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнання за кожним з подружжя права власності на нього по частці, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено: «Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))».

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене, приймаючи до уваги те, що спірний автомобіль марки NISSAN, модель SENTRA, номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , придбаний у шлюбі між сторонами, а отже є їх спільною сумісною власністю в силу 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України та підлягає поділу в силу ст.70-71 СК України, ст.372 ЦК України.

Відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюють право позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 на частку спільного сумісного майна, а тому дане право, на підставі ст.16 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає обгрунтованими та правомірними позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Однак, суд не може погодитися із запропонованим позивачем за зустрічним позовом варіантом поділу цього майна (шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на нього по частці), оскільки такий поділ породжуватиме стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагатиме від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просить позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18 (провадження № 61-20433св21).

Як встановлено судом в ході розгляду даної справи та не заперечувалося сторонами, спірний автомобіль зареєстровано на ім`я відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та перебуває у користуванні останнього. У зв`язку з чим, за клопотанням позивача за зустрічним позовом, судом було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення реєстраційних дій з приводу реєстрації перереєстрації права власності на спірний автомобіль.

Визначаючи спосіб поділу спірного майна подружжя, суд врахує усталений сторонами порядок користування спірним майном, його вартість, а тому дійшов висновку про те, що поділ спірного майна, за яким одному з подружжя виділяється спірний автомобіль з компенсацією іншому з подружжя частини його вартості, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя рівність часток у спільному майні.

Приймаючи до уваги те, що згідно звіту про незалежну оцінку майна (арк.с.8-17) вартість автомобіль марки NISSAN, модель SENTRA, номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 236900,00 грн. і дана вартість сторонами не оспорювалася, з першого відповідача зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 підлягає стягненню 118450,00 грн. в якості грошової компенсації вартості належної їй 1/2 частки автомобіля.

Що стосується вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання автомобіля марки NISSAN, модель SENTRA, номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне.

Під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого ними майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 70) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 жовтня 2024 року у справі № 372/2038/22 (пункт 34)).

За таких обставин, приймаючи до уваги застосування у даному спорі ефективного способу захисту права позивача за зустрічним позовом у вигляді вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна, вимога про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за подання первісного позову покладаються на позивача за первісним позовом, у зв`язку з відмовою в його задоволенні. Витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову та заяви про забезпечення позову покладаються на відповідачів за зустрічним позовом пропорційно до задоволених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 19.05.2025р. підлягають скасуванню з моменту набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст. 36, 60, 61, 70, 71 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 141, 158, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 280, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання особистою приватною власністю відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки NISSAN, модель SENTRA, номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 118450,00 грн. в якості компенсації вартості частки автомобіля марки NISSAN, модель SENTRA, номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816,80 грн.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 19.05.2025р. скасувати з моменту набрання рішенням законної сили.

Відомості про учасників справи:

-позивач за первісним позовом, перший відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ;

- перший відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ;

- другий відповідач за первісним позовом, другий відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя Притуляк С.А.