Справа № 128/1817/24
Провадження № 2/930/97/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.11.2025 року м. Немирів

Немирівський районний суд

Вінницької області

в складі головуючого судді Науменка С.М.,

за участі: секретаря судових засідань Андрущак Л.П.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката Примакової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Немирівського районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, мотивуючи позовну заяву тим, що ОСОБА_3 неодноразово позичав кошти у нього. Сторони мали довірчі відносини.

Згідно з розпискою від 20.12.2018 відповідач позичив у позивача 24 тисячі доларів США, а за це повинен був передати йому в суборенду 42 гектари землі на термін 4 роки включно по 2022 рік. У разі порушення умов договору відповідач зобов`язався повернути гроші у сумі 48 тисяч доларів США. Розписка підписана також свідками: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Однак жодні земельні ділянки відповідачем не були передані позивачу в суборенду, а кошти до цього часу не повернуті.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оренду землі» умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Однак договір суборенди між сторонами не був зареєстрований. Також, як стало відомо з відповіді ГУ Держгеокадастру від 04.03.2024 відповідно до даних Державного земельного кадастру відомості про реєстрацію речового права (оренди) за гр. ОСОБА_3 - відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 по справі № 145/2047/16-ц зазначила, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4- 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Таким чином, оскільки сторонами не було досягнуто домовленості про істотні умови договору суборенди, тобто про його строк, ціну, а також про конкретну земельну ділянку (чи ділянки), яка має передаватись в оренду; не визначено, умовами якого саме договору оренди має обмежуватись суборенда, то договір між сторонами у частині суборенди фактично є неукладеним.

Разом з тим, відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 24000 доларів США. У тексті розписки вказано, що відповідач позичає грошові кошти у розмірі 24 тисячі доларів США. Щодо строку позики вказано загальний термін: як для позики, так і для неукладеної суборенди - «включно по двадцять другий рік».

Також відповідач зобов`язався повернути гроші у сумі 48 тисяч доларів ( ША «у разі порушення умов договору».

Договір у частині суборенди є неукладеним, однак у частині позики він чинний. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо піший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Разом з тим відповідач зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми.

Оскільки повернення боргу мало відбутись включно до кінця 2022 року, то кількість днів прострочення станом на 02.05.2024 - 488.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням суми боргу, помноженої на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

3% річних на суму боргу за період 488 днів становитиме 961,97 доларів США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти та день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Однак заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14- 53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримує просить їх задовольнити. Надав суду пояснення, що він обробляв земельні ділянки в селі Обідне. ОСОБА_3 , йому також передав земельні ділянки своїх родичів. Гроші за користування землею він передавав людям. Він позичив 48 000 тисяч доларів США, але землю ОСОБА_3 йому не передав. Землю обробляли лише 2 роки сорок гектарів, але по інших розписках. Розписок було декілька. По цій розписці відповідач ОСОБА_3 , позичив гроші на вантажний автомобіль, а він йому землі не передавав. Договори суборенди не укладалися.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Надав суду пояснення, що в 2018 році він попросив ОСОБА_1 , взяти землю в суборенду а саме 40 гектарів землі, а той дасть гроші в якості орендної плати. Потім піднялась орендна плата. Він попросив грошей ще, але той відмовив. Землею користувався до 2023 року. Землю дав ОСОБА_1 на 4 роки. Документів на землю в нього не було, а він особисто не міг «дати раду» своїй землі. Землі тримав на чесному слові. Договорів оренди на землю в нього не було.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , надав суду покази, що він був присутнім при позичанні ОСОБА_1 коштів ОСОБА_3 в сумі 24 000 тисячі доларів США. Мав надати ОСОБА_1 , якісь землі. Він добре знав батька відповідача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , надав суду покази, що він був присутнім при позичанні ОСОБА_1 коштів ОСОБА_3 в сумі 24 000 тисячі доларів США.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини:

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Згідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.

Також, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2023 року (справа № 191/2151/20) вказано, що за своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Таким чином, у порушення умов договору позики, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за договором позики, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно зі ст. 617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (стаття 530 ЦПК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Так судом встановлено, що 20.12.2018 року позичив у позивача 24 тисячі доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, а за це повинен був передати йому в суборенду 42 гектари землі на термін 4 роки включно по 2022 рік.

Однак відповідач ОСОБА_3 грошей не повернув, землі не передав позивачу то на думку суду з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти в розмірі 24 000 доларів США (двадцять чотири тисячі доларів США) основної заборгованості та 961,97 доларів США (дев`ятсот шістдесят один долар США дев`яносто сім центів) 3 % річних.

Щодо стягнення судових витрат, судом встановлено наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9894.20 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № ПН3773928 від 02.05.2024 року, яка міститься в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9894.20 грн.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 525, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 76 - 81, 89, 95, 133, 141, 263 - 265, 268, 273, 274, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) кошти в розмірі 24 000 доларів США (двадцять чотири тисячі доларів США) основної заборгованості та 961,97 доларів США (дев`ятсот шістдесят один долар США дев`яносто сім центів) 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в сумі 9894.20 (дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто чотири гривні 20 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку передбаченому ст.ст. 351-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: С.М.Науменко