Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8114/25 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 44 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 295/8114/25

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України, про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 19 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі ГУ ПФ України в Житомирській області, відповідач) на його користь у відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

Позов мотивувався тим, що він відповідно до Положення « Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114, був звільнений з органів внутрішніх справ у запас.

Починаючи з 05 листопада 2014 року перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Житомирській області. Йому було призначено пенсію у розмірі, визначеному Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Зазначав, що він є інвалідом ІІІ-ї групи, внаслідок війни і на нього поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551).

Вказує, що він був вимушений неодноразово позиватися до ГУ ПФ України в Житомирській області з метою захисту своїх законних пенсійних прав. Причиною позовів були дії відповідача, які спрямовані на обмеження його пенсії (виплата проводилася не в повному обсязі).

Рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 по справі № 240/13949/22,яке набрало законної сили 23.11.2022, від 31.05.2023 по справі № 240/5853/23, яке набрало законної сили 24.07.2023, 26.12.2023 по справі № 240/8979/23, яке набрало законної сили 06.02.2024, від 15.01.2024 по справі № 240/30540/23, яке набрало законної сили 24.06.2024, від 10.06.2024 по справі № 240/5346/24, яке набрало законної сили 07.08.2024 було визнано протиправними дії ГУ ПФ України в Житомирській області та зобов`язано відповідача провести відповідні перерахунки щодо виплати йому пенсії на виплату пенсії.

Такі протиправні дії ГУ ПФ України у Житомирській області до нього, як громадянина, викликало у нього упродовж тривалого часу моральні страждання і негативні емоції - занепокоєння, відчуття несправедливості та глибокого розчарування і розпачу.

У окремих випадках наслідками моральних страждань було суттєве порушення його здоров`я, що призводило до потреби стаціонарного лікування.

Зокрема, у липні 2022 року він звернувся до ГУ ПФ України в Житомирській області у зв`язку з тим, що не була проведена індексація пенсії у відповідності до постанови КМ України від 16.02.2022 №118.

Листом від 15.07.2022 за №17994-16136/К-02/8-0600/22 відповідач надав відповідь, що не має можливості провести виплату індексації основного розміру його пенсії із-за обмеження пенсії її максимальним розміром.

Внаслідок цього, у нього відбулося загострення хвороби і він був госпіталізований до неврологічного відділення лікарні у період з 05 по 14 серпня 2022 року.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року по справі №240/13949/22 вказані дії ГУ ПФ України в Житомирській області були визнані протиправними.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 №168 було проведено із 01 березня 2023 року індексацію пенсійних виплат у 2023 року.

Але він отримав 05 березня 2023 року пенсію без індексації.

На ґрунті відчуття несправедливості його стан погіршився: з`явилися стійкі головні болі, шум, важкість в голові. Як наслідок, він був госпіталізований до неврологічного відділення лікарні у період з 15 по 21 березня 2023 року. У квітні 2023 року подана ним позовна заява до ГУ ПФ України у Житомирській області була судом задоволена та дії відповідача визнані протиправними.

Вважав, що із наведених фактів чітко прослідковується причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача і погіршенням стану його здоров`я.

Позивач вважав обґрунтованими та справедливими свої вимоги про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку він має право на підставі судових рішень.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 19 серпня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ГУ ПФ України в Житомирській область на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення постановлено із порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що висновки суду є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів, здійснена без дотримання положень статті 76 ЦПК України.

Зазначає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Головного управління і погіршенням стану здоров`я позивача.

Вважає, що сам по собі факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні не може свідчити про причинний зв`язок між діями Головного управління і погіршенням його здоров`я, оскільки згідно відомостей, які містяться в пенсійній справі позивача, йому з 07 квітня 2014 року встановлено 3 групу інвалідності (причина набуття інвалідності - поранення, контузія, травма, каліцтво, захворювання, отримані при виконанні обов`язків військової служби). Зазначене підтверджується посвідченням УПСЗН Богунської районної ради міста Житомира від 21 березня 2018 року серія НОМЕР_1 (міститься в матеріалах справи).

У довідці ДУ «ТМО УМВС України по Житомирській області» від 16.06.2025 № 1095/33/26/-2025 вказано, що позивач звертався до медичного закладу зі скаргами на головні болі, шум, загальну слабкість, зниження пам`яті, поганий сон, тощо.

Зазначені симптоми не можуть беззаперечно свідчити про погіршення здоров`я, оскільки можуть виникати у тому числі й внаслідок поранення, контузії, травми, каліцтва, захворювання, що стали причиною встановлення 07 квітня 2014 року інвалідності, а також через вікові зміни в організмі позивача.

Враховуючи стан здоров`я позивача, відсутні підстави стверджувати про наявний причинний зв`язок між неправомірними діями та погіршенням його здоров`я позивача.

Тому, за відсутності доказів, які б підтверджували наявність причинного зв`язку між неправомірними діями Головного управління та стражданнями, приниженнями, моральними переживаннями позивача, а також не надання позивачем жодних обґрунтованих доказів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Крім того, зазначає, що статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою. Тобто, відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вважає, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди з ГУ ПФ України в Житомирській області не підлягає задоволенню.

У відзиві ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просить відмовити ГУ ПФ України в Житомирській області в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні і достатні докази, що підтверджують заподіяння йому душевних страждань, заподіяння шкоди здоров`ю та інших втрат немайнового характеру, які призвели до спричинення моральних страждань, доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку, а тому наявні підстави для стягнення 15 000,00 грн моральної шкоди на його користь.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, мотивуючи таким.

ОСОБА_1 свої вимоги про стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн пов`язує з тим, що йому завдано цю шкоду, внаслідок систематичного порушення його прав у зв`язку із відмовою ГУ ПФ України в Житомирській області у виплаті пенсії із урахуванням індексацій та здійснення щомісячної доплати, згідно чинного законодавства. А це у свою чергу призвело до фізичних і моральних страждань, необхідності стаціонарного лікування.

Судом встановлено, що рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 по справі№ 240/13949/22, яке набрало законної сили 23.11.2022, від 31.05.2023 по справі № 240/5853/23, яке набрало законної сили 24.07.2023, 26.12.2023 по справі № 240/8979/23, яке набрало законної сили 06.02.2024, від 15.01.2024 по справі № 240/30540/23, яке набрало законної сили 24.06.2024, від 10.06.2024 по справі № 240/5346/24, яке набрало законної сили 07.08.2024 були визнані протиправними дії ГУ ПФ України в Житомирській області та зобов`язано відповідача провести відповідні перерахунки на виплату пенсії ОСОБА_1 (а.с. 11-29).

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 2 та 3 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 1 статті 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина 1 статті 1174 ЦК України).

Тобто, відповідно до положень статей 1173, 1174 ЦК України зобов`язання з відшкодування моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Лише за сукупності усіх складових цивільного правопорушення настає відповідальність держави незалежно від вини цих органів/посадових або службових осіб.

У справах про відшкодування моральної шкоди у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 у справі №214/7462/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

У постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Із матеріалів справи убачається, щовище зазначеними рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду, які набрали законної сили визнано протиправними дії ГУ ПФ України в Житомирській області та зобов`язано відповідача провести відповідні перерахунки на виплату пенсії ОСОБА_1 .

В листах ГУ ПФ України в Житомирській області, доданих позивачем до позовної заяви, вказано, що судові рішення виконуються органами ПФ України в межах покладених зобов`язань.

Виконання судових рішень, якими на органами Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних та інших зобов`язань з ними виплат, що фінансуються із держаного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень ПФ України на цю мету, шляхом перерахування коштів боржнику після виділення коштів для виплати.

Виплата донарахованої суми, яка перевищує бюджетні призначення, може бути здійснена лише за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Водночас, згідно з пунктами 20 та 29 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України, взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. За інформацією ГУ ПФ України в Житомирській області, виплата різниці між попередньо обчисленим розміром пенсії та на виконання рішень суду буде проводитись у порядку черговості після виділення коштів на виплату заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень (а.с. 7-8).

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини 6 та 7 стаття 81 ).

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

До предмета доказування в даній справі відноситься доведення позивачем спричинення йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У постанові від 27 листопада 2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі№920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Враховуючи викладене, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 79,80 ЦПК України).

Застосовуючи при вирішенні спору практику ЄСПЛ, колегія суддів зазначає, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю ГУ ПФ України в Житомирській області та моральною шкодою.

При дослідженні доводів викладених у позовній заяві колегія суддів звертає увагу, що вони мають загальний характер, не зазначено в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків, настання певних негативних наслідків, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Сам по собі факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 05 по 14 серпня 2022 року та з 15 по 21 березня 2023 року не може свідчити про причинний зв`язок між діями ГУ ПФ України і погіршенням його здоров`я.

Як убачається із матеріалів справи ОСОБА_1 має третю групу інвалідності, що підтверджується копією посвідчення, виданого УПСЗН Богунської районної ради міста Житомира від 21 березня 2018 року, серія НОМЕР_1 (а.с. 30).

Інвалідність позивачу встановлена внаслідок поранення, контузії, травми, каліцтва при виконанні обов`язків військової служби.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки цим обставинам, і за відсутності належних і достовірних доказів наявності причинного зв`язку між лікуванням ОСОБА_1 та несвоєчасним перерахунком пенсійних виплат, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, як убачається із матеріалів справи позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1, 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати відносяться за рахунок держави.

На підставі частини 6 статті 141 ЦПК України, враховуючи, що апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задоволена, то слід компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

За приписами пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 19 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді