Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2025 року місто Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі головуючого судді Козлова Д. О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

1 грудня 2025 року до суду надійшов вказаний позов, який був обґрунтований наступним чином. Так ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , іншими співвласниками якої є її мати, ОСОБА_3 , та брати, ОСОБА_2 й ОСОБА_4 . Вказувала, що за судовим рішенням Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 21.11.2025 року по справі 212/12180/25 встановлено, що частка у праві власності ОСОБА_1 становить 1/4 на дану квартиру. Зазначала, що у період з 14.01.2017 року по 01.08.2025 року в спірній квартирі проживав ОСОБА_2 зі своєю родиною, вселивши туди особу без отримання дозволу інших співвласників на це, порушивши права ОСОБА_1 . Фактично відповідач забезпечив користування часткою позивачки в такій квартирі безоплатно, що позбавило її можливості користуватися своєю власністю, зокрема, здавати її в оренду. Таким чином, вважаючи такі дії ОСОБА_2 протиправними, вважала, що він зобов`язаний компенсувати їй вартість користування часткою ОСОБА_1 через тривале одноосібне користування відповідачем усією квартирою протягом 7 років, що визнає сам відповідач. Отже, внаслідок порушенням права позивачки на мирне володіння майном просила суд на підставі ст. 358 ЦК стягнути з ОСОБА_2 на свою користь компенсацію за користування часткою позивачки у квартирі в АДРЕСА_1 , у розмірі, обрахованому, виходячи з середньої ринкової вартості оренди житла у Покровському районі м. Кривого Рогу на місяць, в сумі 145656 грн., а також з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК з відповідача підлягає компенсація на користь ОСОБА_1 у загальній сумі 361213 грн. та судові витрати.

Від відповідача, ОСОБА_2 , надійшов відзив на позов ОСОБА_1 , де останній, не погоджуючись із заявленими до нього вимогами, просив суд відмовити у позові, вказуючи, що позивачка не довела того, що їй створювались перешкоди у користуванні спірною квартирою, тому за відсутності перешкод відсутні підстави для компенсації їй, бо вона не була позбавлена можливості користуватися спірним житлом. Також вказував, що компенсація неможлива без визначення часток спірного житла та порядку користування ним, тому неможливо встановити, якою саме частиною майна позивачка не могла на її думку користуватись, тому неможливо визначити порушення прав та відповідно немає підстав для компенсації. При цьому зазначав, що оплата комунальних послуг не створює обов`язку компенсації, а є обов`язком співвласника за ст. 360 ЦК.

Від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив ОСОБА_2 , де позивачка вказувала, що її позов обґрунтований одноосібним користуванням спірною квартирою відповідачем, що обмежує її права як співвласника. Зазначала, що відсутність фактичних перешкод не звільняє від компенсації. При цьому перебування третіх осіб у квартирі відповідача не звільняє його від обов`язку сплачувати компенсацію їй. При цьому відповідач здійснював оплату комунальних послуг, що підтверджує його одноосібне використання спірного майна. Отже, він повинен компенсувати їй, як іншому співвласнику у межах його ідеальної частки, частку за користування таким майном. При цьому вважала, що відповідач чинить перешкоди їй у користуванні спільним нерухомим майном, що проявляється у одноособовому користуванні ним таким майном без її згоди. При цьому виконання обов`язку за ст. 360 ЦК для співвласника не усуває обов`язку компенсувати втрату користування часткою. Таким чином просила суд позовні вимоги задовольнити, відхиливши відзив відповідача.

Ухвалою суду від 10 грудня 2025 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи.

Позивач, ОСОБА_1 , не висловила заперечень проти розгляду справи без повідомлення сторін за наявними матеріалами.

Відповідач, ОСОБА_2 , будучи повідомленим про наявність даного позову до нього, також не заперечував проти розгляду справи за наявними матеріали без виклику сторін.

Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Так згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У свою чергу на підставі ч. 1 ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За ч. 1, 2 ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Судом було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 21 березня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 були співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири по АДРЕСА_1 (загальна площа 57,8 кв. м., житлова площа 38,2 кв. м.), що підтверджується копією такого свідоцтва.

Натомість, на підставі рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 21.11.2025 року було визнано, що частки співвласників квартири по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у праві приватної спільної сумісної власності на таку квартиру є рівними, а також визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири (загальна площа 57,8 кв. м., житлова площа 38,2 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 за кожним таким співвласником.

Факт перебування ОСОБА_1 за кордоном з 22.12.2022 року підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України станом на 18.04.2025 року та копією закордонного паспорту позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до письмових заперечень відповідача, долучених позивачкою, вбачається, що ОСОБА_2 визнає факт його проживання у спірній квартирі протягом останніх 7 років, зокрема, останні 2 роки зі своєю дружиною та дитиною, які є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується актом з місця проживання, складеним головою ОСББ «Цереус - 4» за свідченнями сусідів.

Однак суд зазначає, що за положеннями ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В судовому засіданні при цьому не було встановлено домовленостей між співвласниками квартири по АДРЕСА_2 щодо володіння та користування таким житлом іншим чином, ніж проживання в такому житлі фактично одного відповідача.

Крім того суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 без дозволу інших співвласників там мешкає зі своєю родиною, порушивши при цьому права ОСОБА_1 на проживання у такому житлі, оскільки доказів відсутності такої згоди матеріали справи не містять, зважаючи на тривалість проживання у спірному житлі відповідача без доказів претензій до нього з боку інших співвласників, що відповідно свідчить про відсутність доказів порушення права на проживання у такій квартирі самої позивачки.

На підставі переліченого вмотивування суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що вона була позбавлена можливості користуватися своєю власністю.

Також суд наголошує, що посилання ОСОБА_1 на норми ст. 358 ЦК у даному випадку неспроможні, оскільки вони стосуються правовідносин між співвласниками майна, що є у спільній частковій власності, до якої квартира по АДРЕСА_2 віднесена лише з моменту набуття рішенням від 21.11.2025 року Покровського районного суду міста Кривого Рогу законної сили.

Натомість, вимоги ОСОБА_1 за цим позовом заявлені до відповідача за період, коли спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності сторін.

Крім того суд зазначає, що за змістом ст. 369 ЦК розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а доказів зворотного ОСОБА_1 суду не надала.

На підставі переліченого вмотивування, суд погоджується із тим, що позивачка не довела того, що відповідач чинив їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, внаслідок чого відсутні підстави для грошової компенсації їй з боку ОСОБА_2 .

Таким чином суд не приймає посилання позивачки на надані ОСОБА_1 розрахунки суми боргу в розмірі 145656 грн., наведеному в позовній заяві, та розрахунки за ч. 2 ст. 625 ЦК, долучені до її позову, які є необґрунтованими.

Отже, суд дійшов переконання, що внаслідок недоведеності заявлених позовних вимог в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. 4-5, 13, 19, 76-81, 89, 133-141, 258-259, 263, 265 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 24 грудня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: Д. О. Козлов