Справа №759/7972/24 2/760/3020/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.

за участю секретаря судового засідання Воловіченко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на її користь заборгованість за договором позики від 24 квітня 2021 року, з яких 37 500 грн - основний борг та 34 760 500 грн - борг згідно з пунктом 5 договору позики від 24 квітня 2021 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 24 квітня 2021 року був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою І. Є. та зареєстрований в реєстрі за № 687.

Відповідно до умов зазначеного договору позивач передала відповідачу в борг кошти в розмірі 37 500 грн, а відповідач зобов`язався повернути надані кошти до 24 вересня 2021 року.

Згідно з пунктом 2 договору позики сторони домовилися, що повернення грошових коштів буде відбуватися одним платежем в готівковій формі.

Пунктом 3 договору позики встановлено, що сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Відповідно до пункту 5 договору позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики без сплати процентів. Сума позики, встановлена в даному договорі, може бути повернута позичальником позикодавцеві достроково, або за згодою сторін, в разі попередження позикодавцем за місяць, може бути повернута позичальником. У разі затримання виплати за договором позики позичальник зобов`язаний виплачувати позикодавцю штраф у розмірі 100% за кожен день, від суми простроченої заборгованості.

Позивач зазначає, що у порушення вищенаведених умов договору, відповідач на момент звернення до суду борг не повернув, у зв`язку з чим, нею було здійснено нарахування штрафу у розмірі, обумовленому пунктом 5 договору.

Так, за період з 25 квітня 2021 року по 11 квітня 2024 року розмір штрафу становить 34 875 000 грн, проте, позивач зауважила, що відповідач сплачував їй не періодично кошти в рахунок погашення заборгованості, що становить 114 500 грн, з урахуванням яких стягненню з відповідача підлягає шраф у сумі 34 760 500 грн, а також основна сума боргу.

Враховуючи вищевикладене, що відповідач у передбачені договором строки позику не повернув, позивач звернулася до суду з указаною заявою та просила її задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року вищевказану позовну заяву передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 травня 2024 року вказану справу передано в провадження головуючого судді Ішуніної Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

11 листопада 2024 року до суду надійшов відзив, в якому сторона відповідача заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що у період з 24 вересня 2021 року по день подання відзиву, відповідач сплатив позивачу 114 500 грн, тобто суму, що більше ніж у три рази перевищує суму заборгованості.

Що стосується нарахування та стягнення коштів, передбачених пунктом 5 договору, за несвоєчасне повернення коштів, то зазначений пункт, взагалі не передбачає нарахування процентів за користування позикою, натомість, встановлює розмір штрафу за несвоєчасне повернення грошових коштів, наданих у позику. При цьому, позивач у поданому позові просить стягнути саме проценти за користування коштами.

У зв`язку з викладеним, вважає вимоги про стягнення боргу необґрунтованими.

Крім того, зауважив, що відповідач є військовослужбовцем, офіцером ЗСУ, який з 2019 року перебуває на військовій службі у лавах ЗСУ. З 2020 року має статус учасника бойових дій, оскільки починаючи з 2019 безпосередньо перебував в зоні АТО/ООС, а починаючи з 24 лютого 2022 року приймає участь у відбитті збройної агресії РФ.

З урахуванням викладеного, на нього розповсюджуються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким визначено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються (частина 15 статті 14 Закону в редакції, чинні на момент укладення договору позики).

Також, зазначив, що у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року на території України діяли карантинні обмеження, пов`язані із протидією розповсюдженню COVID-19. У зв`язку з чим, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 15, яким встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID -19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Окрім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України запроваджено воєнний стан. Згідно з пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, будь-які вимоги щодо стягнення штрафу з відповідача є незаконними.

Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову.

25 березня 2025 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом установлено, що 24 квітня 2021 між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою І. Є. та зареєстрований в реєстрі за № 687.

Відповідно до пункту 1 договору позики позикодавець передала у власність позичальнику, а відповідач (позичальник) приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 37 500 грн, та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме, грошові кошти в гривнях, в сумі 37 500 грн, не пізніше ніж 24 вересня 2021 року.

Пунктом 2 договору позики визначено, що сторони домовились, що повернення грошових коштів буде відбуватись одним платежем в готівковій формі.

Сума позики, встановлена пунктом 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі (пункт 3 договору позики).

Згідно з пунктом 5 договору позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в пункті 1 даного договору, без сплати процентів. Сума позики, встановлена в пункті 1 даного договору, може бути повернута позичальником позикодавцеві достроково, або за згодою сторін в разі попередження позикодавцем за місяць може бути повернута позичальником. В разі затримання виплати за договором позики позичальник зобов`язаний виплачувати позикодавцю штраф у розмірі 100% за кожен день, від суми простроченої заборгованості.

Відповідно до пункту 6 договору позики позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. У разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, більш як за три місяці, даний договір може бути поданий позикодавцем до стягнення, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку.

Пунктом 7 договору позики визначено, що у випадку повернення суми позики, визначеної в пункті 1 даного договору, позичальником готівкою, позикодавець зобов`язаний видати позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику примірник даного договору. У разі неможливості повернення примірника даного договору позикодавець повинен вказати про це в розписці (пункт 8 договору позики).

Згідно з пунктом 9 договору позики у разі виконання зобов`язання шляхом зарахування суми позики на банківський рахунок позикодавця, позикодавець зобов`язаний повернути позичальнику примірник даного договору після зарахування суми позики на зазначений рахунок в повному обсязі. На примірнику даного договору позикодавець повинен проставити відмітку про повне виконання зобов`язань позичальником за даним договором і скріпити її своїм підписом.

У разі неможливості передати позичальнику примірник даного договору позикодавець зобов`язаний видати позичальнику розписку про повне виконання позичальником зобов`язань за даним договором із зазначенням про неможливість повернення примірника даного договору (пункт 10 договору позики).

За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14.

Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінал договору позики від 24 квітня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, позивач заначила, що після спливу строку, встановленого договором позики для повернення боргу, відповідач сплатив їй 114 500 грн. Зазначені кошти було зараховано в рахунок погашення штрафу, нарахованого у порядку, передбаченому пунктом 5 договору.

Сторона відповідача не заперечувала, що ним було сплачено на користь позивача кошти у вказаній сумі після спливу строку повернення боргу, встановленого договором позики. Водночас, представник відповідача зауважив, що сума сплачених коштів у більше ніж три рази перевищує суму, що була надана відповідачеві в борг, тобто останнім було погашено основний борг у повному обсязі.

Враховуючи положення частини першої статті 82 ЦПК України, відповідно до якої, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, факт, що відповідач сплатив на користь позивача 114 500 грн на виконання умов договору, доказуванню не підлягає.

Водночас, матеріали справи містять квитанції та виписки з рахунків, з яких вбачається, що відповідачем на користь позивача періодично перераховувались кошти.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем на користь позивача, після спливу строку повернення боргу, на виконання умов договору позики, було сплачено 114 500 грн.

Проте, зарахування зазначених коштів позивачем лише у рахунок сплати штрафу за договором, судом оцінюється критично, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Як вже встановлено судом, пунктом 5 договори позики передбачено сплату позичальником штрафу позикодавцю, у разі затримання виплати за договором позики, у розмірі 100% за кожен день, від суми простроченої заборгованості.

Отже, у договорі сторонами встановлено відповідальність позичальника саме у виді штрафу за несвоєчасну сплату боргу.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року.

Так, постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, починаючи з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України діяв карантин.

Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено його пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID -19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акта цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Отже, з огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року, у період нарахування позивачем штрафу з 25 вересня 2021 року по 29 червня 2023 року, відповідач, в силу імперативної вказівки закону, був звільнений від обов`язку сплачувати такий штраф, тому вимога про стягнення з відповідача штрафу за вказаний період не підлягає задоволенню.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 756/7895/21 (провадження № 61-5419св22) та у постанові від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження № 61-7203св22).

Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи вказані положення закону та межі заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що штраф, нарахований позивачем за період з 24 лютого 2022 року по 11 квітня 2024 року не підлягає стягненню з відповідача, оскільки повинен бути списаний позикодавцем.

З огляду на вищевикладене, нарахована позивачем сума штрафу - 34 760 500 грн, не підлягає стягненню з відповідача, оскільки в силу імперативних вказівок норм законів, чинних в період нарахування такого штрафу, відповідач звільняється від виконання обов`язку щодо його сплати.

Щодо стягнення з відповідача основної суми боргу - 37 500 грн, то з огляду на те, що позивач не мала права стягувати штрафні санкції у спірний період з відповідача, зарахування нею сплачених відповідачем коштів в сумі 114 500 грн лише в рахунок погашення штрафу, є безпідставним.

З урахуванням викладеного, сплачена відповідачем сума у спірний період повністю покриває основну суму боргу, тому суд дійшов висновку, що відповідачем заборгованість погашена у повному обсязі, отже, підстави для задоволення вимоги щодо стягнення основної суми боргу також відсутні.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що відповідач, у період нарахування позивачем штрафу за договором, був звільнений від обов`язку його сплачувати, а у позивача наявний обов`язок списати такий штраф, сплату відповідачем на користь позивача, після спливу строку повернення, боргу у повному обсязі, навіть у сумі, що у декілька разів його перевищує, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відмову у задоволенні позову.

Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

З огляду на викладене, керуючись статями 526, 625,1046, 1047, 1048, 1049, пункт 15, 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, статтями 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 137, 141 258, 263, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна