ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого суді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кошман К.М. на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року (повний текст складено 17.06.2025 року у м. Дніпро) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 08.09.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з донькою та батьками дружини проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2024 року шлюб між сторонами розірвано. З 2022 року ОСОБА_2 перебуває за кордоном на території ФР Німеччина. ОСОБА_4 перебуває на утриманні батька ОСОБА_1 , він піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач працює на посаді поліцейського поліцейського взводу № 1 роти № 1 штурмового батальйону № 1 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада "Лють" Національної поліції України". Позивач має стабільний дохід, задовільний стан здоров`я, до кримінальної відповідальності не притягався. Станом на сьогодні донька сторін проживає з батьками дружини за адресою: АДРЕСА_1 .

Просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи та не з`ясування обставин, які мають значення для справи.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначав, що суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не врахував, що відповідно до вимог сімейного законодавства місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, а не бабусі чи дідуся. Також звертає увагу, що орган опіки та піклування не подав повноцінний висновок, не провів обстеження житлових умов дитини та не дослідив ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, прихильність дитини до кожного з них та інші обставини, які мають значення для даної категорії спорів. Крім того, зазначав, що батько є спроможним забезпечувати належні умови для проживання дитини (має стабільний дохід, соціальний статус, хорошу репутацію) цікавиться життям доньки та бере в ньому активну участь. При цьому мати дитини з 2022 року не проживає

з нею та виїхала на постійне місце проживання до Німеччини. Також звертав увагу, що не було вислухано думку дитини, яка досягла дванадцятирічного віку.

Про дату час і місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до Електронних кабінетів сторін та третьої особи, а також довідка про доставку повістки у вигляді смс позивачу та відповідачу.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначав, що батьки малолітньої ОСОБА_4 проживають окремо, на час розгляду справи дитина фактично проживає разом з батьками матері за адресою, якою вона проживала до розлучення батьків і де склався звичний для неї побут. Крім того не було надано доказів про обстеження умов проживання за місцем мешкання позивача та відсутні відомості про наявність протиправної поведінки матері щодо дитини, а також спір між сторонами відсутній. Також звертали увагу, що батько не проживає разом з дитиною у зв`язку з проходженням служби в штурмовій бригаді "Лють"

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її

здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. (частина друга статті 160 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі

№ 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.

При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Суб`єктивне право дитини бути почутою є важливою цінністю та одним із головних принципів Конвенції про права дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.09.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з донькою та батьками дружини проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2024 року шлюб між сторонами розірвано. З 2022 року ОСОБА_2 перебуває за кордоном на території ФР Німеччина.

Позивач працює на посаді поліцейського взводу № 1 роти № 1 штурмового батальйону № 1 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада "Лють" Національної поліції України".

Малолітня дитина проживає разом з батьками своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 та разом з ними проживає позивач.

За місцем її проживання, відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.12.2025 року наданого службою у справах дітей на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 18.11.2025 року, створені належні умови для проживання дитини: окреме спальне місце, місце для навчання із гаджетами та шкільним приладдям, шафа з одягом та взуттям за сезоном. Також за вказаною адресою проживає батько дитини ОСОБА_1 ..

Також судом встановлено, що мати ОСОБА_5 проживає за кордоном, повертатись до України не збирається, а також зі слів бабусі дитини, які відображені в актах обстеження умов проживання від 19.12.2025 року не бере участі у вихованні та утриманні дитини.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначав, що планує переїхати та проживати разом із дочкою за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.12.2025 року наданого службою у справах дітей, за вказаною адресою умови для проживання задовільні (комунальні працюють, наявні необхідні меблі, побутова техніка і т.п.), однак квартира потребує косметичного ремонту. Для дитини є спальне місце та стіл для навчання, а всі інші речі та шкільне приладдя знаходяться за фактичним місцем проживання дитини.

При цьому зазначав, що вони не можуть надати висновок органу опіки та піклування через відсутність спору між батьком та матір`ю щодо місця проживання дитини та просили прийняти рішення за його відсутності з врахуванням як найкращих інтересів дитини.

З приводу висновків суду першої інстанції щодо відсутності спору між сторонами, які були покладені в основу відмови від позову та позиції органу опіки та піклування з цього приводу слід зазначити наступне.

Відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою, однак у справі, що переглядається, вбачається, що питання щодо визначення місця проживання дівчинки з одним із батьків є спірним і це питання не врегульовано між сторонами, дитина фактично проживає разом із батьками матері, а матір перебуває за кордоном, тому висновки суду першої інстанції з цього приводу є передчасними і такими, що суперечать обставинам справи.

Верховний Суд неодноразового зазначав, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року в справі № П/9901/736/18 звернула увагу на необхідність уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Із справи не вбачається, що батьки змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, тому висновок суду першої інстанції щодо відмови в позові з підстав відсутності предмета спору є передчасним, не ґрунтується на вимогах закону, не підтверджується матеріалами справи та не спрямований на забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Зазначене узгоджується з правовою позицією,викладеною в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Тлумачення змісту зазначених приписів СК України дає змогу зробити висновок, що вони не допускають винятків щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливості надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Невчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити в ухваленні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може.

Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На зазначене посилався Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.

Судом апеляційної інстанції витребувано висновок органу опіки та піклування про обстеження умов проживання дитини. Службою у справах дітей надані акти обстеження умов проживання дитини, з яких вбачається наявність умов для проживання дитини з батьком.

У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Колегією суддів під час перегляду справи в апеляційному порядку була заслухана думка дитини за участю представника служби у справах дітей, де дитина пояснила, що зараз вона проживає разом з бабусею та дідусем за адресою АДРЕСА_1 від народження. Також разом із ними проживає її батько. На початку 2022 року вона разом з матір`ю, бабусею та дідусем виїхала до Німеччини, однак в березні 2024 року вона повернулась до України, щоб продовжити навчання та проживати разом із батьком. Мати залишилась проживати за кордоном. Вона бажає проживати разом з батьком. Пояснила, що це місце проживання розташовано на сусідній вулиці від її теперішнього фактичного місця проживання, а тому її друзі та звичне оточення фактично не зміняться, крім того ця адреса є більш ближчою до шкоди, в якій вона навчається.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що зміна місця проживання дитини не призведе до значних змін в її стійкому середовищі та не впливатиме на навчання та спілкування з однолітками. А також дитини сама виявила бажання проживати разом із батьком.

Також матеріали справи містять відомості про те, що позивач працює на посаді поліцейського взводу № 1 роти № 1 штурмового батальйону № 1 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада " ІНФОРМАЦІЯ_3 " Національної поліції України", має стабільний дохід, користується авторитетом серед підлеглих , сумлінно виконує свої обов`язки, має задовільний стан здоров`я не зловживає спиртними та психоактивними речовинами, а також не притягався до кримінальної відповідальності. Таким чином передання дитини для проживання батьку не може зашкодити інтересам дитини. Також у судовому засідання апелянт пояснив, що у зв`язку із пораненням він комісований та працює в м.Дніпрі і має можливість приділяти увагу доньці.

Крім того матеріали справи містять довідки з місця навчання Анстасії, в яких вказано, що батько відповідально ставиться до виховання дитини, регулярно відвідує школу.

Таким чином встановлено, що за місцем проживання разом із батьком для дитини створені необхідні умови для виховання та розвитку, дитина з огляду на вік та ступінь зрілості висловила своє бажання проживати разом із батьком, проживання із батьком не змінить її звичного способу життя та не завадить її інтересам.

Отже виходячи із вимог чинного законодавства та враховуючи сукупність відомостей, які містять матеріали справи зазначені апелянтом обставини свідчать про необхідність визначення проживання дитини разом із батьком. Підстав, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини з батьком чи суперечили інтересам дитини судом не встановлено.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, а відтак апеляційна скарга також підлягає задоволенню.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн., та 1 453,44 грн. за подання апеляційної скарги в електронному вигляді, а всього 2 664,64 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кошман К.М. задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 664,64 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року.

Судді: