Справа № 456/4890/15-ц
Провадження № 2/456/1/2025
РІШЕННЯ

іменем України

16 грудня 2025 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Сімонової-Мацигін А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию в порядку загального позовного провадження справу №456/4890/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служби у справах дітей Стрийської міської ради про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 травня 2001 року відділом реєстрації актів громадського стану Стрийського міського управління юстиції, було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_3 , та відповідачем ОСОБА_4 , про шо 29 травня 2001 року, в книзі реєстрації актових записів про укладення шлюбу, зроблено запис за № 174. Від даного шлюбу у них в 2004 році народилася донька - ОСОБА_5 . Згодом сім`я фактично розпалася та існувала тільки формально, оскільки з відповідачем різні погляди на життя, різні характери, між ними виникали постійні непорозуміння, сварки, які переростали у скандали. Постійні сварки та скандали неодноразово відбувались в присутності дитини, що могло суттєво вплинути на її психіку, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі та формування її світогляду, особливо, щодо відносин в родині між чоловіком та жінкою в майбутньому.

З підстав наведених вище, збереження сім`ї і подальше спільне проживання з відповідачем було неможливим. 24 лютого 2016 року Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області у справі № 456/4754/15-ц шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було розірвано та задоволено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 , 2004 р.н., в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 19.11.2015 року і до досягнення повноліття. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріально позивачу та дочці не допомагає, участі у її вихованні не приймає, внаслідок чого у позивача ОСОБА_3 не має можливості сама утримувати малолітню дочку. Тому в судовому порядку вирішувалося питання стягнення з відповідача аліментів. А тепер, виникає портеба вирішити в судовому порядку питання поділу майна, оскільки в добровільному порядку (позасудовому) це зробити не вдалось. Крім того, просила врахувати, під час вирішення питання поділу спільного майна, що спільна дитина, яка була народжена за час шлюбу проживає та буде проживати з позивачем. Тобто є потреба у захисті прав та інтересів дитини.

За час нашого спільного проживання ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) за спільні кошти та спільною працею було набуто у власність наступне мано: транспортний засіб ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 обєм двигуна 2,464 л., який було зареєстровано на відповідача 11.07.2014 р.; нежитлові приміщення під літ «XVII» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 32531185, дата прийняття рішення про держ. реєстрацію 26.01.2011р.) загальною площею 8,8 кв.м., нежитлові приміщення (номер запису 141 в книзі 1)), право власності на який зареєстроване на відповідача за договором купівлі-продажу від 05.01.2011 року, (реєстр. № 46, від 05.01.2011 р., Стрийська держнотконтора) та нежитлові приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 34206679, дата прийняття рішення про держ. реєстрацію 20.07.2012 р.) загальною площею 117,9 кв.м. (номер запису 1951 в книзі 8), право власності на які зареєстровано на відповідача за договором дарування від 05.01.2011 року, (реєстр. № 1738, від 16.08.2011 р,, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Стрийського райнотокругу).

Стосовно перших двох об`єктів, то вони автоматично набули форми власності об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, і не потребують доказування такого набуття, оскільки було укладено договори купівлі-продажу нежитлові приміщення під літ «XVII» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 05.01.2011 року та транспортного засобу ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ д.н.з. НОМЕР_1 від 11.07.2014 р, за письмовою згодою позивача як дружини, та за її фінансової участі в оплаті грошової суми відповідно до умов договорів. Тому, ОСОБА_3 . належить право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення під літ «XVІІ» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину транспортного засобу ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ д.н.з. НОМЕР_1 .

Стосовно нежитлових приміщень підвалу за адресою: АДРЕСА_2 , яке ОСОБА_7 набув за договором дарування від 05.01.2011 року, (реєстр. № 1738, від 16.08.2011 р., Навальковська М.М., приватний нотаріус Стрийського райнотокругу), зазначила, що після набуття у власність відповідачем нежитлових приміщень підвалу за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 34206679, дата прийняття рішення про держ. реєстрацію 20.07.2012 р.) загальною площею 117,9 кв.м, (номер запису 1951 в книзі 8), право власності на які оформлене на відповідача за договором дарування від 05.01.2011 року, (реєстр. № 1738, від 16.08.2011 р., Навальковська М.М., приватний нотаріус Стрийського райнотокругу), було здійснено цілий ряд робіт (ремонтно- будівельних), які понесли за собою великі фінансові витрати. Оскільки, на момент передання приміщень це були звичайні сирі підвальні приміщення, після чого була проведена реконструкція, та дані приміщення було приведено в стан, придатний для використання таких приміщень в комерційних цілях (як магазину). За час спільного проживання нами, за спільні кошти подружжя, а також за кошти мами позивача, спільною працею в даних приміщеннях було проведено ремонтні роботи. А саме: підєднано комунікації (воду, каналізацію, електроенергію), - проведене утеплювальні роботи, облаштовано додатковий вихід, встановлено двері як основного входу так і додаткового, а також міжкімнатні двері всередині приміщень, встановлено підлогу, здійснені оздоблювальні роботи в приміщеннях як з фасадної сторони приміщень так і всередині приміщень (штукатурка, побілка, декорація), встановлене обладення для освітлення та обігріву, та проведено цілий ряд інших робіт, які надали можливість використовувати дані приміщення як магазин і отримувати відповідачем прибутку. В результаті, після проведення вищенаведених робіт, ринкова ціна приміщень за адресою: АДРЕСА_2 істотно збільшилася у своїй вартості. Доказами, які підтверджують істотне збільшення вартості вищевказаних приміщень та джерела грошових коштів, які були вкладені в таке істотне збільшення вартості приміщень є: фотодокази стану приміщення після проведення ремонтно-оздоблювальних робіт (що додаються), письмові та усні покази свідків, висновок судової будівельно-технічної експертизи, докази які підтверджують доходи та доходи відповідача. Відповідно до довідки ДПС України доходи позивача не були нижчими за доходи Відповідача (а можливо і більшими), а доходи відповідача не могли йому надати можливість купляти нерухомість, транспортний засіб, та здійснювати високовартісні ремонтно-оздоблювальні роботи самостійно, без фінансової участі та фінансової участі мами позивача, яка тривалий час протягом кількох років працює в Польщі, отримуючи достойну заробітну плату, та брала активну допомогу в формуванні їхнього з відповідачем сімейного бюджету.

Тому, виходячи з наведеного вище, та керуючись ст. 62 СК України вважає, що є всі підстави для визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя також приміщень за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.

Представник позивача адвокат Винниченко М.П., в судовому засіданні позов підтримав, просить його задоволити.

Представник відповідача адвокат Михавків І.В., в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечив щодо визнання нежитлового приміщення під літ «XVII» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та транспортного засобу ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ, 2008 року випуску, д.н.з, НОМЕР_1 об`єм двигуна 2,464 л. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В задоволенні решти позову в частині визнання нежитлового приміщення підвалу № III, IV, VI, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 117,9 кв.м. об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просив відмовити, оскільки даний об`єкт нерухомості не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на те, що отриманий відповідачем на підставі договору дарування. Твердження позивача та її представника, про те, що дане приміщення за час їхнього спільного проживання зазнало змін та покращилось, не підтверджується матеріалами справи, а долучені експертизи є недопустимим доказом оскільки такі складені не повноважними експертами.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служби у справах дітей Стрийської міської ради, в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити за їхньої відсутності.

Позивач, допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 , пояснила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , з 2001 року по 2016 рік. В період перебування у шлюбі вона була зареєстрована як ФОП. За час спільного проживання, ними, як подружжям було придбано автомобіль, кошти на який вона особисто надавала відповідачу. В 2011 році, вони купили з аукціону приміщення по АДРЕСА_1 . Кошти на дану купівлю також навала позивач та її мама. Згодом купили нежитлове підвальне приміщення по АДРЕСА_3 та проводили в ньому ремонтні роботи. Дане нежитлове приміщення було куплено за 19500 дол. США, з який 8500 дол США дала мама позивача і 5000 дол США надала позивач. Приміщення було переоформлене на позивача по договору дарування. Після реєстрації угоди, вони як подружжя, робили ремонт в даному приміщенні по вул. Басараб в м. Стрию. Основну суму на ремонт надала її мама, оскільки вона перебувала за кордоном та мала можливість фінансувати ремонт. Ремонт робив гр. ОСОБА_8 , особисто, однак на даний час він перебуває в росії, тому покази надати не зможе. Відповідач проводив ремонт за гроші позивача.

Свідок ОСОБА_9 , в судовому засіданні пояснив, що позивач позичив кошти сторонам для ремонту приміщення в розмірі 30000 дол. США. Кошти йому не повернули, розписки не має тому не звертався за поверненням боргу. Таке твердження ОСОБА_2 , заперечив.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янко Б.Я., від 07.12.2015 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддя від 30.07.2018, справу розподілено судді Шрамко Р.Т..

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамко Р.Т., від 13.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку.

Суд, заслухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав.

Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 травня 2001року, про що свідчить свідоцтво про одруження, видане відділом реєстрації актів громадянського стану Стрийського міського управління юстиції Львівської області серії НОМЕР_2 , по 24 лютого 2016 року.

Від спільного шлюбу у сторін є дочка, яка на даний час є повнолітньою.

14 січня 2023 року, позивач ОСОБА_3 , уклала шлюб з ОСОБА_10 , про що свідчить свідоцтво про шлюб видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Стрию Стрийського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, серії НОМЕР_3 .

В період шлюбу ними було придбано нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення під літ «XVII» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 32531185), загальною площею 8,8 кв.м., нежитлові приміщення (номер запису 141 в книзі 1)), право власності на яке зареєстроване на ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 05.01.2011 року, (реєстр. № 46, від 05.01.2011 р., Стрийська держнотконтора) та транспортний засіб ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ, 2008 року випуску, д.н.з, НОМЕР_1 об`єм двигуна 2,464 л.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя половину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Зважаючи на те, не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя ( недостатність утримання спільної дитини , витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо) в розумінні ст. 70 СК України, а також , що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що таке майно слід поділити, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме по 1/2 частці у праві спільної власності на вказану квартиру.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу нежитлове приміщення під літ «XVII» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 32531185), загальною площею 8,8 кв.м., та транспортний засіб ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ, 2008 року випуску, д.н.з, НОМЕР_1 об`єм двигуна 2,464 л., є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Щодо нежитлового приміщення підвалу № III, IV, VI, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 117,9 кв.м., слід зазначити наступне.

16.08.2011 року між ОСОБА_11 , та ОСОБА_2 , (Обдаровуваний) укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_11 , подарував, а ОСОБА_2 , прийняв у дар нежитлові приміщення підвалу, №ІІІ, IV, VI, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_2 , площею 117,9 кв.м. Подаровані нежитлові приміщення підвалу оцінюється сторонами у сумі 140705 грн. 20.07.2012 за ОСОБА_2 , зареєстровано право власності на вказане нежитлове приміщення підвалу у Державному реєстрі речових прав на нерухому майно, номер запису про право власності 34206679.

Згідно копії технічного паспорту на нежитлове приміщення будинку АДРЕСА_2 , підвальне приміщення складається з підвалу №ІІІ, IV, VI, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_2 , площею 117,9 кв.м.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з частиною другою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбанні (будівництва) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2008 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Суд враховує, що майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі справа №541/2734/16-ц (провадження №61-3125 св 19).

У постанові від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна».

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебуванняу шлюбі.

Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що «другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Надаючи оцінку доводам сторони позивача щодо істотного збільшення вартості майна, що є наслідком затрат грошових коштів та трудових затрат, суд приймає до уваги докази, які були представлені сторонами у підтвердження та спростування позовних вимог та з цього приводу зазначає про наступне.

Так, згідно показів свідка ОСОБА_1 , вбачається, що виконувалися будівельні та ремонтні роботи у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_2 , зокрема замінювався двері, робили оздоблення стін, облицювання плиткою, підводилися комунікації. Крім того свідок вказувала, що після того, як ОСОБА_12 , отримав в дар нежитлове приміщення, мама позивача надавала грошові кошти для проведення ремонтних робіт. Свідок ОСОБА_9 , в вказував, що позичав кошти сторонам для ремонту приміщення в розмірі 30000 дол. США. Кошти йому не повернули, розписки не має тому не звертався за поверненням боргу.

При цьому, в суді відповідач твердження свідків заперечував.

Надаючи оцінку в сукупності показанням вказаних свідків, суд зазначає, що такі достовірно не підтверджують позовних вимог, на підставі них неможливо суду встановити дійсні обставини справи щодо участі позивача у ремонті нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , періодів виконання таких робіт та щодо розміру участі позивача при цьому, оскільки такі не доводяться жодними доказами долученими до матеріалів справи.

Щодо наданих позивачем ОСОБА_1 ,: копії довідки поданих декларацій про доходи за період з 01.01.2007р. по 31.12.2013р. та з 01.01.2015 по 31.12.2013 про отримані доходи, письмове пояснення ОСОБА_13 , (мами позивача), пояснення ОСОБА_14 , копії матеріалів інвентаризаційної справи по об`єкту за адресою: АДРЕСА_2 , переліку робіт і кошторис оплати роботи приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , складеного ОСОБА_15 , довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20.01.2025 по АДРЕСА_2 такі, на думку суду, не свідчать про наявність законних підстав для виникнення у ОСОБА_1 , як подружжя, права власності на частку спірного нерухомого майна.

Також, в контексті ст. 77 ЦПК України не може бути визнаний належним доказом висновок експерта №15-25Д від 08.07.2025 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, яка призначена на підставі договору ОСОБА_1 , та ФОП ОСОБА_16 , про проведення експертного оціночно-будівельного дослідження нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 .

Так згідно висновку експерта ринкова вартість об`єкту нерухомості нежитлових приміщень підвалу за адресою: АДРЕСА_2 на момент проведення експертизи становить 2793933 грн. Ремонтні роботи збільшили ринкову вартість нерухомого майна на 983180 грн.

Суд з цього приводу зауважує, що визначена у вказаному висновку експерта ринкова вартість спірного нерухомого майна з урахуванням поліпшень, що складає 2793933грн не може об`єктивно свідчити про збільшення його вартості за рахунок грошових та (або) трудових затрат позивача, чи колишнього подружжя, оскільки такий розрахунок проводився з урахуванням особливостей об`єкта оцінки та відібраних об`єктів аналогів до їх вартості, середньоарифметичного значення

Також суд звертає увагу, що фотоматеріали, які надані стороною позивача не дають підстав встановити дійсні обставини справи.

Крім того, суд зауважує, що згідно із наявною в матеріалах справи інформацією, загальна сума доходу позивача у справі в період з січня 2007 року по грудень 2015 року включно в загальному становить 106239,93грн, які з огляду на вартість спірного нерухомого майна з урахуванням поліпшень та необхідність, крім того, утримувати сім`ю не можна визнати співвставними. При цьому ж доходи ОСОБА_2 , згідно повідомлення Стрийської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області від 20.10.2016 становили з 2012 року по 2015 рік 388515,00 грн.

При цьому стороною позивача не надано доказів про наявність у нього інших джерел доходу, в тому числі грошових заощаджень, розміру подарованих грошових коштів.

За приписами ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю сторін, то саме на нього покладено обов`язок надати докази на його підтвердження.

Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірне нежитлове приміщення істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, або особисто позивачем, а також не надав доказів на яку суму істотно збільшився у своїй цінності нерухоме майно, а тому відсутні правові підстави для визнання 1/2 частки нерухомого майна підвалу по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позивача про визнання майна спільною сумісною власністю задоволено частково, судові витрати у виді судового збору та проведених експертиз слід стягнути пропорційно задоволеним вимогам сплаченого судового збору в сумі 2601 (дві тисячі шістсот одна) грн. 60 коп., та витрати за проведення експертизи в сумі 18500 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.

Керуючись ст..7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268, 279 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги задоволити частково.

Визнати нежитлові приміщення під літ «XVII» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 32531185) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення під літ «XVII» площею 8,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 32531185), загальною площею 8,8 кв.м., нежитлові приміщення (номер запису 141 в книзі 1)), право власності на яке зареєстроване на ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 05.01.2011 року, (реєстр. № 46, від 05.01.2011 р., Стрийська держнотконтора).

Визнати транспортний засіб ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ, 2008 року випуску, д.н.з, НОМЕР_1 об`єм двигуна 2,464 л. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину транспортного засобу ГАЗ модель 2217 СОБОЛЬ, 2008 року випуску, д.н.з, НОМЕР_1 об`єм двигуна 2,464 л,

В задоволенні решти позову в частині визнання нежитлового приміщення підвалу № III, IV, VI, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 117,9 кв.м. об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № III, IV, VI, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 117,9 кв.м. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_5 , зареєстрованого в АДРЕСА_4 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 2601 (дві тисячі шістсот одна) грн. 60 коп., витрати за проведення експертизи в сумі 18500 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп..

В задоволенні решти вимог про стягнення сплаченого судового збору в сумі 922 (дев`ятсот двадцять дві) грн. 40 коп. та витрат за проведення експертизи в сумі 18500 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) відмовити.

Скасувати арешт накладений відповідно до ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2015 у виді накладення заборони відчуження на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , яке на праві власності належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 .

Скасувати арешт накладений відповідно до ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.05.2016 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 32531185, дата прийняття рішення пре державну реєстрацію 26.01.2011 року), загальною площею 420, 5 кв.м. (житлова площа 156.9 кв.м., матеріали стін - цегла, технічний опис: 4 кухні, 8 житлових, нежитлові приміщення (номер запису 141 в книзі 1)), право власності на який зареєстроване на відповідача ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 05.01.2011 року (реєстр № 46 від 05.01.2011 року, Стрийська держконтора) та на транспортний засіб «ГАЗ» модель «2217 СОБОЛЬ», 2008 року випуску, д.н.з. « НОМЕР_1 », об`єм двигуна-2,464 л., які на праві власності належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 .

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 26.12.2025.

Суддя Р. Т. Шрамко