Номер провадження: 22-ц/813/4401/25
Головуючий у першій інстанції Ільяшук А. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 січня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановив:

28 жовтня 2023року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила:

1.Поділити в рівних частках між нею та відповідачем майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме:

-земельну ділянку площею 0,0492 га кадастровий номер :01:003:3990, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 239;

-легковий автомобіль універсал марки «Renault» модель «Duster», ідентифікаційний номер транспортного засобу VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2019 року випуску, дата реєстрації 07 лютого 2019 року.

2.Стягнути з відповідача частку зазначеного вище майна у грошовому еквіваленті.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року у справі №2/522/4636/20.

За час перебування у шлюбі з 24 квітня 2014 року сторони набули зазначене вище майно, яке зареєстроване за позивачкою, оскільки відповідач не бажає добровільно поділити спільне сумісне майно, та сторони не досягли домовленості про його поділ, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 січня 2025 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя у розмірі на наступне майно: транспортний засіб марки «Renault», модель «Duster», VIN НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2019 року випуску, бежевого кольору; земельну ділянку площею 0,0492 га з кадастровим номером :01:003:3990, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Renault», модель «Duster», VIN НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2019 року випуску, бежевого кольору; земельну ділянку площею 0,0492 га з кадастровим номером :01:003:3990, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Cтягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 компенсацію за частину майна в порядку поділу майна подружжя в розмірі 269940 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ксенофонтова Г.І., просить рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 січня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 компенсації частини вартості земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні таких позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

За доводами апеляційної скарги розмір земельної ділянки дозволяє розподілити її порівну та використовувати, не порушуючи права майбутніх суміжних власників.

Суд першої інстанції безпідставно став на сторону позивачки, врахувавши її позицію про скрутне матеріальне становище, при цьому не взяв до уваги фінансове становище скаржника, а також те, що він є особою похилого віку, безробітний, перебуває за кордоном, де має тимчасовий захист.

З огляду на наведене, скаржник вважає, що достатньо лише визнати земельну ділянку спільною сумісною власністю, поділивши її порівну по кожному із сторін.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 січня 2025 року.

Роз`яснено учасникам справи право подати до Одеського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали.

Відповідно до ч.1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (п.2 ч.6 ст. 272 ЦПК України).

Копію ухвали Одеського апеляційного суду від 24 березня 2025 року позивачка

ОСОБА_2 отримала у її електронний кабінет 25 березня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа, тобто останнім днем для подання відзиву було 04 квітня 2025 року.

08 жовтня 2025 року, тобто поза межами строку, встановленого судом,

ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 січня 2025 року. Питання поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не порушує.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих

осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Враховуючи наведене вище, відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 січня 2025 року, поданий засобами поштового зв`язку 08 жовтня 2025 року, підлягає поверненню позивачці без розгляду, оскільки поданий поза межами встановленого судом строку.

Днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (п.п. 1,2 ч.8 ст. 128 ЦПК України).

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч.5 ст. 130 ЦПК України).

Про дату, час і місце розгляду справи позивачка ОСОБА_2 була повідомлена, шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету особи, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Представниця скаржника, адвокат Ксенофонтова Г.І. отримала повістку в її електронний кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Учасники справи будучи належним чином повідомленим чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про виділ у його власність зазначеного вище транспортного засобу та покладення на нього обов`язку компенсувати на користь позивачки половину його вартості в сумі 257440 грн, тому рішення суду в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині відповідає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 26 квітня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 393 (а.с. 9).

В період шлюбу, а саме: 26 серпня 2017 року сторони придбали земельну ділянку площею 0,0492 га з кадастровим номером :01:003:3990, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 , розмір частки 1/1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 95506465 (а.с. 10), вартість земельної ділянки відповідно до договору купівлі-продажу становить 25 000 грн (пункт 5 Договору), ринкова вартість земельної ділянки складає 24797 грн (пункт 7 Договору) (а.с. 136 139).

01 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Авто Груп +» укладено договір

№5393/401778 купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 придбала транспортний засіб марки «Renault», модель «Duster», VIN НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , бежевого кольору, вартістю з урахуванням ПДВ 514880 грн (а.с. 140 147).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що за час перебування у шлюбі сторони придбали зазначені вище транспортний засіб вартістю 514880 грн та земельну ділянку, вартістю 25000 грн, це майно перебуває у фактичному користуванні відповідача, тоді як позивачка не має можливості користуватися цим майно. Відхиляючи аргументи сторони відповідача, суд першої інстанції зазначив, що факт відсутності коштів для одномоментної виплати компенсації позивачці сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивачки треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на вказане майно, а стає її одноосібним власником, а тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачці не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі N 757/64512/16-ц (провадження N 61-12274св21) зазначено: "Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (провадження N 14-67цс20))".

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дослідивши докази, що містяться у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вказана вище земельна ділянка, набута сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з положень статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанцій не розглянув можливість здійснити поділ земельної ділянки у спосіб без визнання грошової компенсації, є безпідставними, оскільки поділ спірного майна, за яким одному з подружжя виділяються окремі об`єкти майна, а іншому компенсується частина їх вартості, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує одному з подружжя можливість володіння і користування цим майном, а іншому отримати компенсацію за частину цього майна у грошовому вираженні.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що усупереч ст. 12,81 ЦПК України, відповідачем не доведено, та матеріали справи не містять доказів щодо можливості фактичного поділу земельної ділянки між сторонами відповідно до існуючих норм та правил.

Також колегія суддів зауважує, що у тому випадку, якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

Доводи скаржника про те, що покладення судом на нього обов`язку компенсувати позивачці половину вартості земельної ділянки (12500 грн), створить для нього надмірні труднощі фінансового характеру, колегія суддів відхиляє, зважаючи на таке.

На стадії апеляційного перегляду, скаржник не оскаржує, тобто погодився з рішенням суду в частині покладення на нього обов`язку компенсувати на користь позивачки вартості транспортного засобу (257440 грн), що у понад 20 разів перевищує суму, яку він має компенсувати позивачці за вартість зазначеної вище земельної ділянки, що ставить під сумнів наведені вище аргументи скаржника.

Крім того, відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 (провадження N 14-95цс20), добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання.

Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісну або недобросовісну.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі N 914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2013 року у справі "Карабет та інші проти України" ("Karabet and others v. Ukraine"), заяви

N N 38906/07 і 52025/07, пункт 276).

Коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі N 357/13500/18 (провадження N 61-3809св24), від 31 жовтня 2024 року у справі N 344/7040/18 (провадження N 61-4902св24).

Під час розгляду судом цієї справи, сторона відповідача зверталася до суду із зустрічним позовом, у якому, серед іншого просила визнати за відповідачем право власності на зазначену вище земельну ділянку, з чим наразі не погоджується скаржник, що фактично стало підставою для звернення з апеляційною скаргою.

Отже, вбачається непослідовна та суперечлива поведінка відповідача, який спочатку звертався із самостійними вимогами про визнання за ним одноосібного права власності на земельну ділянку (цей зустрічний позов повернуто ухвалою суду), а після ухвалення судом оскаржуваного рішення, яким виділено скаржнику у власність цю земельну ділянку, звернувся з апеляційною скаргою у якій заперечує поділ майна подружжя у такий спосіб.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм матеріального та процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 січня 2025 року у оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький