РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/3474/25

Провадження № 22-ц/4815/1683/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Оніщука Святослава Петровича на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фронду в Чернівецькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 18.11.2022 до його смерті.

В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що є інвалідом другої групи, внутрішньо-переміщеною особою, перебував на утриманні свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення цього факту йому необхідне для оформлення пенсії по втраті годувальника.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2025 року заяву залишено без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294, ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Оніщук Святослав Петрович, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт зазначає, що суд помилково вирішив, що заява ОСОБА_1 містить спір про право.

Насправді, заява стосується встановлення юридичного факту факту перебування на утриманні, що прямо передбачено як підстава для розгляду в окремому провадженні (п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Метою звернення є не вирішення спору про право на пенсію, а лише створення передумови для реалізації цього права у майбутньому (для звернення до ПФУ). ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи та ВПО, і встановлення факту утримання для нього є необхідною передумовою реалізації права, а не самим правом на пенсію.

Суд першої інстанції неправильно оцінив предмет звернення, оскільки заявник не просив визнати незаконним рішення Пенсійного фонду України (ПФУ) він лише зазначив, що планує повторно звернутися до пенсійного органу після встановлення юридичного факту.

Спір із ПФУ ще не виник, тому суд безпідставно визнав наявність "спору про право".

На думку апелянта суд першої інстанції фактично підмінив собою апеляційний перегляд адміністративного рішення, хоча питання правомірності рішення ПФУ заявником не ставилося. Встановлення факту утримання не потребує оцінки правомірності відмови ПФУ, а вимагає лише підтвердження матеріальної залежності.

Апелянт посилається на висновки Верховного Суду.

Постанова ВС від 07.02.2024 (справа № 212/5550/23) - ВС підтвердив, що встановлення факту перебування на утриманні є належним предметом заяви в окремому провадженні, навіть якщо цей факт потрібен для подальшого звернення за пенсією чи виплатами у зв`язку з втратою годувальника.

Постанова ВС від 20.11.2024 (справа № 179/986/23) - ВС зазначив, що сама по собі необхідність використання встановленого факту в подальшому (для отримання одноразової допомоги чи пенсії) не перетворює звернення до суду в спір про право і не виключає розгляд в окремому провадженні.

Постанова ВС від 19.02.2025 (справа № 673/1257/23) - ВС чітко констатував, що звернення із заявою про встановлення факту перебування на утриманні є належним і допустимим способом захисту в порядку окремого провадження, навіть якщо надалі цей факт буде використовуватися для одержання пенсії або інших виплат у компетентних органах.

Наявність адміністративного рішення ПФУ не виключає можливість окремого провадження, якщо метою є отримання підтвердження обставин, необхідних для реалізації соціальних прав (Постанова ВС від 19.02.2025 (справа № 673/1257/23)).

На підставі таких доводів вважає, що спір про право відсутній тому просить скасувати ухвалу Костопільського районного суду від 10.11.2025 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції виходив із того, встановлення зазначеного факту, що має юридичне значення, пов`язане з наступним вирішенням спору про право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника та необхідністю доведення виникнення у заявника такого права.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

У частині 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі за № 673/1257/23 зазначено: «За приписами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним ст. 2 КАС України.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову.

Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Разом із тим, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції загального суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції.

Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються загальними судами за правилами ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності…

Відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

За змістом ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до пункту 2.11. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Встановлено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії по втраті годувальника та доданих до неї документів, Головним управлінням прийнято рішення № 00 від 19.04.2025 про відмову у призначенні пенсії.

Відмова мотивована тим, що в матеріалах електронної пенсійної справи відсутні документи про визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку.

З відмови Пенсійного фонду вбачається, що не є спірним факт перебування заявника на утриманні батька, оскільки така відмова ґрунтується на відсутності відомостей про те, що заявник набув інвалідність до 18 років.

З огляду на наведене, а також з урахуванням того, що предметом звернення є встановлення юридичного факту, прямо передбаченого пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України, і що відмова органу Пенсійного фонду України не ґрунтується на запереченні факту перебування заявника на утриманні, а стосується інших умов призначення пенсії, наявність такої відмови не свідчить про існування спору про право та не виключає розгляд заяви в порядку окремого провадження.

Не кожна відмова суб`єкта владних повноважень у реалізації соціального права свідчить про наявність спору про право, якщо така відмова не заперечує юридичного факту, встановлення якого просить заявник.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, відтак підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Оніщука Святослава Петровича задовольнити.

Ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2025 року скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.