ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3090/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Гайової С.Г., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Єркіна М.М., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання майна особистою власністю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року адвокат Єркін Максим Миколайович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зареєстрований 30 квітня 1987 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запит №1827;

- визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02 липня 1991 року відповідачка з донькою виїхали на постійне проживання за кордон, а позивач залишився проживати в м. Києві і після цього бачив дружину і доньку лише один раз у 2004 році. Беручи до уваги, що сім`я не існує вже більше тридцяти років, а продовження подружнього життя неможливе і буде суперечити інтересам позивача, він просить розірвати укладений між ними шлюб. Також, враховуючи набуття ним у 1999 році права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , придбану ним за особисті кошти, позивач просить визнати цю квартиру особистою приватною власністю.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2024 року позовну заяву передано для розгляду судді Якусику О.В.

11 жовтня 2024 року на запит суду у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України надійшла інформація, відповідно до якої ОСОБА_2 зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 та в м. Києві не значиться.

Відповідно до відповіді №906383 від 14 листопада 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру відомості про ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року відкрито провадження у справі № 753/19265/24, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 22 січня 2025 року.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року відкладено підготовче засідання на 27 лютого 2025 року, витребувано у Державної міграційної служби України (, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9) інформацію про те, чи видавався органами ДМС України паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Міністерства внутрішніх справ України (, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10) інформацію про те, чи видавався органами МВС України паспорт громадянина України, зразка 1994 року на ім`я - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Державної податкової служби України (, м. Київ, пл. Львівська, буд. 8) інформацію про те, чи присвоювався реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та чи зверталася до органів Державної податкової служби України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про відмову від присвоєння їй реєстраційного номеру облікової картки платника податків.

06 та 11 лютого 2025 року від Державної міграційної служби України надійшла відповідь.

13 та 18 лютого 2025 року від Державної податкової служби України надійшла відповідь.

27 лютого 2025 року від представника позивача надійшла заява про виклик в судове засідання свідка: ОСОБА_3 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 26 березня 2025 року, викликано як свідка ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що 30 квітня 1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запит №1827.

Від цього шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , шо підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження 2 від 01 березня 2024 року.

Як слідує з Дозволу на в`їзд № 9/6907 від 31 травня 1989 року, виданого консульським відділом Міністерства іноземних справ Держави Ізраїль, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надано дозвіл на в`їзд до Держави Ізраїль як іммігрантам.

Позивач зазначає, що відповідач з донькою виїхали за корон 02 липня 1991 року.

Вказану обставину підтвердив і допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 .

Згідно із відповідями Державної міграційної служби України та Державної податкової служби України інформації щодо оформлення на ім`я ОСОБА_2 паспорта громадянина України та ідентифікаційного номеру платника податків не встановлено.

На підставі договору № 1-0350/98 від 01 квітня 1998 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації держжитлофонду Ватутінської держадміністрації м. Києва від 20 вересня 1993 року № 4993.

Квартира продана за 33600 гривень (п. 5 договору).

14 квітня 1998 року ОСОБА_1 уклав з Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд» Інвестиційний контракт про інвестування в житлове будівництво № 7524, за умовами якого профінансував об`єкт - квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується Додатковою угодою № 2 від 30 вересня 1998 року до цього Інвестиційного контракту.

З метою придбання квартири ОСОБА_1 30 вересня 1998 року уклав з Акціонерним комерційним банком «АРКАДА» кредитну угоду про інвестування у житлове будівництво, за умовами якої отримав кредит в розмірі 20 577,66 грн. строком на 25 місяці до 01 листопада 2000 року.

06 січня 1999 року Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_1 підписано Акт прийому-передачі квартири інвестору за адресою АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_5 ), вартість якої склала 45 401,16 грн.

19 січня 1999 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видало ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на вказану квартиру, яка 25 січня 1999 року була зареєстрована у БТІ на праві приватної власності та записана у реєстрову книгу за реєстровим № 41313.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із статтями 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Як передбачено частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

За приписом частини другої статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам спільної дитини, що мають істотне значення.

Перешкод для розірвання шлюбу, визначених частиною другою статті 110 Сімейного кодексу України, судом не встановлено.

Заслухавши учасників справи, оцінивши підстави для розірвання шлюбу, наведені позивачем, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін неможливе, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, заява про розірвання шлюбу відповідає його дійсній волі.

За таких обставин наявні підстави для задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами.

Згідно з частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац 2 частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України).

Як визначено статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Як зазначено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (пункт 24 постанови Пленуму №11).

Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа №6-843цс17), постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа №235/9895/15-ц), постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року (справа №404/1515/16-ц), постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17), постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа №711/2302/18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року (справа №725/1776/18), постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року (справа №761/22696/17).

З матеріалів справи слідує, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана під час перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі, за кошти, отримані позивачем від продажу приватизованої квартири АДРЕСА_6 та отримані ним кредитні кошти, і набута позивачем у період роздільного проживання сторін внаслідок фактичного припинення шлюбу між ними. Відомостей про використання для придбання цього майна спільних коштів подружжя матеріали справи не містять і відповідачем не доведено.

Таким чином суд дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_1 .

За таких обставин позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання майна особистою власністю задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 30 квітня 1987 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1827.

Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП відсутній).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 18 грудня 2025 року.

Суддя Олександр ЯКУСИК