Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5344/25
Провадження № 2/711/2490/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Скляренко В.М.,

при секретарі: Півень С.А.

за участі:

представника позивачки адвоката Шевченка О.А.

представників відповідача Кругляк Н.О., Кирмана В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

Представник позивачки адвокат Шевченко О.А., який діє на підставі ордеру серії ВТ №1063995 від 23.04.2025, звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення №1, загальною площею 62,5кв.м., технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що за договором на пайову участь в будівництві від 30.08.2004 позивачка, як пайовик, замовила у ЧБМВК «Райагробуд» будівництво нежитлового приміщення №1, площею 62,5кв.м. у складі технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями за будівничої адресою: АДРЕСА_1 . Після закінчення будівництва І-ї блоксекції багатоповерхового будинку та прийняття його в експлуатацію, позивачка прийняла у власність від забудовника відповідне нежитлове приміщення №1 про що було складено відповідний акт приймання-передачі від 30.12.2004. Натомість право власності позивачки на таке приміщення не було зареєстроване у встановленому законом порядку. 18.04.2025 позивачка звернулась до ЦНАП Черкаської міської ради з метою проведення реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення, але рішенням від 24.04.2025 державний реєстратор відмовив позивачці у проведенні реєстраційних дій, посилаючись на ненадання реєстратору довідки від забудовника про повну оплату пайових внесків, Витягу з реєстру будівельної діяльності про введення об`єкта в експлуатацію, а також на тій підставі, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено наявний запис про арешт накладений на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд». Натомість на теперішній час діяльність ЧБМВК «Райагробуд» () припинена з 21.02.2011 на підставі рішення господарського суду Черкаської області від 16.02.2011 № 01/400 у зв`язку з визнанням банкрутом. Тож з метою визнання права власності на спірне нежитлове приміщення позивачка змушена звертатись до суду з позовом до Черкаської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій здійснено будівництво об`єкта нерухомого майна.

Відповідач заперечив проти позовних вимог та у своєму письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що в даному випадку позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки Черкаська міська рада не оспорює право власності позивачки на спірне майно та не має правових підстав на його оспорювання.

08.07.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.12.2024 судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.

28.07.2025 від представника відповідача Кирман В.О., який діє на підставі довіреності №88-01-21 від 03.01.2025, надійшов відзив, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позову. У відзиві акцентується увага на тому, що позивачкою не надано доказів на підтвердження неможливості реалізації нею права на здійснення державної реєстрації її права власності на спірне майно у позасудовому порядку після усунення обставин, які стали підставою для відмови в реєстрації права власності.

17.09.2025 судом закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Пояснив, що через наявність обтяження про арешт на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд» у позивачки відсутня можливість у позасудовий спосіб підтвердити наявність в неї права власності на спірне нежитлове приміщення. Зауважив, що оскільки діяльність фактичного забудовника багатоповерхового будинку припинена, а будинок збудований на землях територіальної громади міста Черкаси, то належним відповідачем є відповідна територіальна громада в особі Черкаської міської ради.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві, посилаючись на те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Об`єктом спору є нежитлове приміщення №1 загальною площею 62,5кв.м. (далі Спірний об`єкт) у складі технічного поверху Першої блоксекції 2-секційного багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі Спірний будинок). Відповідно до технічного паспорту Спірний об`єкт позначений у технічній документації літерою А-10 /а.с. 21-25/.

Згідно договору №75 від 30.08.2004 на пайову участь в будівництві нежитлового приміщення № 1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 (далі Договір №75), вбачається, що Замовник Черкаський будівельно- монтажний виробничий кооператив «Райагробуд» в особі керівника Норченка Альберта Станіславовича та Пайовик ОСОБА_1 , з другого боку, уклали цей Договір про те, що Пайовик замовляє у Замовника будівництво нежитлового приміщення №1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудинковими приміщеннями будівнича адреса якого АДРЕСА_1 . Загальна площа нежитлового приміщення № 1 складає 62,5кв.м. /а.с. 14-15/.

16.12.2004 державною приймальною комісією складений акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта Спірного будинку. За змістом такого акту до складу Спірного будинку входить 30 квартир загальною площею 2257,1кв.м. У акті відсутні значення загальної площі вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень /а.с. 17-19/.

Відповідний акт затверджений рішенням Черкаської міської ради №1928 від 29.12.2004 /а.с. 19-20/.

Згідно акту приймання-передачі від 30.12.2004 року до Договору № 75 на умовах даного Договору та акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта від 16.12.2004, затвердженого рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради за №1928 від 29.12.2004 ЧБМВП «Райагробуд» передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність нежитлове приміщення №1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 загальною площею 62,5кв.м. /а.с. 16/.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №183 від 30.12.2004, яка видана ЧБМВК «Райагробуд», вбачається, що від ОСОБА_1 прийнято суму у розмірі 25 000 грн. на підставі договору № 75 від 30.08.2004 /а.с. 25/.

Згідно довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації від 22.07.2021 №24272о, зазначається про те, що по даним КП «ЧООБТІ» станом на 01.01.2013 право власності на нежитлове приміщення технічного поверху № 1, загальною площею 62,5кв.м. багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудинковими приміщеннями по АДРЕСА_1 - не зареєстровано.

18.04.2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Центру надання адміністративних послуг Черкаської міської ради з метою проведення реєстраційних дій стосовно реєстрації право власності за вищезазначене нерухоме майно.

24.04.2025 року Рішенням № 78562743 держаний реєстратор прав на нерухоме майно Гриценко Марія Олександрівна, Департамент управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради відмовлено позивачці ОСОБА_1 у проведені реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно нежитлове приміщення № 1 у зв`язку з тим, що заявником не надано довідку від забудовника про повну оплату пайових внесків, не надано Витяг з реєстру будівельної діяльності про введення об`єкта в експлуатацію, а також на тій підставі, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено наявний запис про арешт накладений на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд» /а.с. 26/.

Згідно Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що ЧБМВК «Райагробуд» () 21.02.2011 року припинений на підставі рішення господарського суду Черкаської області від 16.02.2011 року № 01/400 у зв`язку з визнанням банкрутом /а.с. 26/.

Згідно довідки про оціночну вартість станом на 18.06.2025 оціночна вартість Спірного об`єкта складає 75 424,15 грн. /а.с. 38-39/.

Позивачка стверджує, що набула у належний спосіб право власності на Спірний об`єкт, але позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію свого права у позасудовому порядку, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом.

Таким чином, спір походить з правовідносин щодо права власності на майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952).

Надаючи оцінку наданим суду доказам та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва регулюються законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність».

Інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою (частина перша статті 4, частини п`ята та шоста статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» визначено, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі статтею 177 ЦК до об`єктів цивільних прав належать речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК).

За правилами статті 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

У статті 190 ЦК визначено, що майно є особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

Таким чином, майнове право, яке є предметом договору - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

У частині першій статті 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 521/19092/17).

У статті 2 Закону №1952 визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17 зроблено висновок, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою».

Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/6287/19).

Варто звернути увагу, що за загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. (стаття 51 ЦПК України).

Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладено в пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).

Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).

Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд захистити її порушене право власності на Спірний об`єкт, посилаючись на те, що вона виконала умови Договору №75, сплатила кошти у повному обсязі, однак позбавлена права отримати у власність Спірний об`єкт через відмову державного реєстратора у здійсненні державної реєстрації права власності позивачки на такий об`єкт.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Враховуючи зміст та підставу позову в даному судовому провадженні, то саме позивачці належить обов`язок доведення ознак протиправності в діях відповідача, внаслідок яких порушується право позивачки, а також доведення обставин неможливості в позасудовому порядку здійснення позивачкою державною реєстрації набуття нею у власність Спірного об`єкту.

Аналіз змісту підстав відмови державного реєстратора у проведенні державної реєстрації права власності позивачки на Спірний об`єкт свідчить, що така відмова обумовлена ненаданням позивачкою всіх необхідних документів, зокрема довідки від забудовника про повну оплату пайових внесків, Витягу з реєстру будівельної діяльності про введення об`єкта в експлуатацію, а також тим, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено наявний запис про арешт накладений на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд». Отже слід виснувати, що неможливість здійснення позивачкою державної реєстрації її права власності обумовлена неподанням нею належних документів та наявністю зареєстрованих обтяжень на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд».

В цьому контексті слід зауважити, що аналіз змісту Договору №75 від 30.08.2004 свідчить, що стороною договору замовником є Черкаський будівельно-монтажний виробничий кооператив «Райагробуд», . Від імені замовника договір підписаний директором Норченком А.С.

Згідно відомостей з ЄДРПОУ, які є у вільному доступі, а відтак не підлягають доказуванню на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України, юридична особа з кодом 33007034 це товариство з обмеженою відповідальністю «Корпорація «РАЙАГРОБУД», кінцевим бенефіціарним власником якої є Норченко А.С. Адресою такої юридичної особи зазначено наступні відомості: вул. Жовтнева, 15, с. Червона Слобода, Черкаський район Черкаської області. Така ж сама адреса зазначена і у відомостях про замовника у Договорі №75 від 30.08.2004.

Отже слід дійти висновку, що підстави набуття позивачкою права власності на Спірний об`єкт обумовлені належністю виконання своїх зобов`язань замовником за Договором №75 від 30.08.2004, яким є юридична особа з кодом , яка на теперішній час має найменування ТОВ «Корпорація «Райагробуд», діяльність якої не припинена, оскільки відповідне товариство перебуває у стадії санації.

За таких обставин суд доходить висновку, що належним відповідачем за даним позовом має бути саме ТОВ «Корпорація «Райагробуд» (код 33007034), як сторона Договору №75 від 30.08.2004. Доводи сторони позивача про те, що належний відповідач за даним позовом є юридична особа з найменуванням ЧБМВК «Райагробуд» (), тобто юридична особа, діяльність якої припинена з 21.02.2011, є необґрунтованими. Також необґрунтованими є і доводи позивача про те, що належним відповідачем є Черкаська міська рада.

Також суд зауважує, що всупереч ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано належних доказів на підтвердження наявності та змісту зареєстрованих обтяжень на Спірний будинок та суб`єктів, яких стосуються такі обтяження. В той же час сторона позивача не заперечувала правомірності рішення державного реєстратора, а відтак і не заперечує існування зареєстрованих обтяжень, але не надає доказів про їх зміст та осіб, в інтересах яких відповідні обтяжені застосовані.

Окремо варто зазначити, що оцінка наданих стороною позивача доказів на підтвердження факту сплати позивачкою пайового внеску та належності процедури введення в експлуатацію нежитлових приміщень Спірного будинку, не дозволяє суду встановити відповідні обставини, як об`єктивні та достовірні з точки зору належності та допустимості таких доказів. З копії квитанції про сплату позивачкою пайового внеску за Договором №75 неможливо встановити наявність на такому документі печатки юридичної особи з кодом , тобто кодом тієї юридичної особи, яка є стороною Договору №75, а з копії акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію Спірного будинку неможливо встановити наявність у відповідному об`єкті нежитлових приміщень, їх площу, а також те, що Спірний об`єкт є складовою нежитлових приміщень Спірного будинку.

Також всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною позивача не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами наявність ознак протиправної поведінки в діях територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради (порушення, оспорення чи невизнання прав та законних інтересів позивачки щодо спірного майна).

Таким чином суд доходить висновку, що заявлені позивачкою вимоги про визнання права власності безпосередньо стосуються прав та інтересів ТОВ «Корпорація «Райагробуд» (код 33007034), як сторони Договору №75 від 30.08.2004, а також осіб, в інтересах яких зареєстровані обтяження щодо Спірного будинку, а відтак саме такі особи є належними відповідачами за даним позовом, з огляду на зміст позовних вимог та підстави позову. Оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, то без залучення належних відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.

За таких обставин суд доходить висновку про необґрунтованість та неправомірність заявлених позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 26 грудня 2025 року.

Головуючий: В.М. Скляренко