РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2025 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Грушковської Л.Ю.,

за участі секретаря Репей А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника Вінницької обласної прокуратури прокурора Лук`янчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жмеринка в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області із позовними заявами ( справа №130/2540/25), в якій просив за навмисну, хамську бездіяльність відповідача збільшити розмір моральної шкоди до 100000 грн. та стягнути цю суму на користь позивача та (справа №130/2541/25) за навмисну, хамську бездіяльність відповідача збільшити розмір моральної шкоди до 100000 грн. та стягнути цю суму на користь позивача.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що правоохоронні органи протягом 9 років проводять слідство, бездіяльність продовжуться.

Ухвалами від 02.09.2025 відкрито провадження та призначено судове засідання у обох цивільних справах.

Ухвалою суду від 13.11.2025 справу №130/2540/25 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди та справу №130/2541/25 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Вінницькій області про стягнення моральної шкоди об`єднано в одне провадження. Об`єднаному провадженню присвоєно номер справи №130/2540/25.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Червона Ю.П. подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що Державна казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України. Такі поняття як «Держава», «Державний бюджет України», «Державна казначейська служба України» не є тотожними. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Представник Вінницької обласної прокуратури Колівошко С.М. в поданому відзиві просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що позивач стверджує, що моральна шкода, яку він зцінює у розмірі 100 тис. грн, йому завдана неефективним досудовим розслідуванням кримінального провадження №0000020 від 12.08.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 165 КК України, яке триває понад 9 років. Неефективність досудового розслідування підтверджена, на думку позивача, ухвалами від 08.06.2022, від 18.01.2024, від 18.08.2025. При цьому, якими судами постановлені такі ухвали, у яких справах, які обставини позову вони підтверджують, у позовній заяві не зазначено. Вказані ухвали у обласної прокуратури відсутні, їхній зміст невідомий. У позовній заяві не міститься виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме, які конкретно рішення, дії, бездіяльність яких саме посадових осіб чи органів дізнання, досудового розслідування з числа відповідачів завдали йому моральної шкоди, у чому полягає моральна шкода, які права його порушені, обґрунтований розрахунок сум, які позивач просить стягнути. Враховуючи викладене, а також те, що у діях ОСОБА_2 , відсутнє злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання батька ОСОБА_1 , що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 165 КК України, дізнавачем 24.05.2024 кримінальне провадження закрито. З огляду на викладене, ухвали слідчих суддів, якими скасовувалися постанови про закриття кримінального провадження № 0000020, не оскаржувалися. Неодноразові скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого і прокурора у зазначеному кримінальному провадженні розглянуті слідчим суддею та у їх задоволенні відмовлено ухвалами слідчих суддів від 26.12.2016, 17.01.2017, 23.01.2017, 04.12.2017, 21.05.2019, 28.07.2020, 07.08.2020, 22.02.2022, які вступили в законну силу. Вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що Вещуновим І.С., як потерпілим, клопотання до органу досудового розслідування, прокурора у зазначеному кримінальному провадженні не подавалися. Упродовж 2021-2025 років матеріали кримінального провадження неодноразово вивчалися Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області під час розгляду скарг та позовів ОСОБА_1 щодо неналежного здійснення досудового розслідування та процесуального керівництва ним у кримінальному провадженні. За результатами їх розгляду посадові особи прокуратури до відповідальності не притягувалися у зв`язку підстав, що серед іншого підтверджено численними вищезазначеними рішеннями суду про відсутність фактів бездіяльності. Водночас, ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду від 01.04.2024 у справі №130/926/24 зобов`язано керівника Жмеринської окружної прокуратури за заявою ОСОБА_1 від 21.03.2024 про можливу службову недбалість в діях прокурора Жмеринської окружної прокуратури Боровського В.Р. під час досудового розслідування кримінального провадження №0000020 внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за ст. 367 КК України. За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження №0000033 від 02.04.2024 за ч. 1 ст. 367 КК України. Підслідність зазначеного кримінального провадження визначено за Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Вінниці) Територального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому. До Вінницької обласної прокуратури скарги ОСОБА_1 в порядку ст. 308 КПК України не надходили.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити.

Представник Вінницької обласної прокуратури прокурор Лук`янчук Д.О. просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві Вінницької обласної прокуратури.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши надані учасниками справи у її матеріалах докази, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії постанови Вінницького апеляційного суду від 18.01.2024 по цивільній справі №130/1537/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди за бездіяльність обласної прокуратури, якою рішення Жмеринського міськрайонного суду від 26.10.2023 скасовано та постановлено стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 7000 грн (а.с.6). Приймаючи своє рішення, апеляційний суд виходив з наступного: - сторонами не заперечується, що 12.08.2016 року за заявою ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 0000020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.165 КК України; - ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30.05.2023 року у справі № 130/838/23 встановлено, що у кримінальному провадженні № 0000020 неодноразово були скасовані постанови слідчого про закриття кримінального провадження слідчим суддею (а.с.11-19), ця обставина не заперечується прокуратурою, а наданий на позов відзив містить покликання на такі ухвали слідчого-судді: - ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19.12.2016 року скасовано постанову слідчого Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області від 21.11.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 від 12.08.2016 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/63623503 ); - ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27.06.2017 року скасовано постанову слідчого Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 від 21.11.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 від 12.08.2016 року (ухвала заборонена для оприлюднення згідно з Законом України "Про доступ до судових рішень" (п. 4 ст. 7); - ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02.11.2018 року скасовано постанову слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області від 29.10.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000020 від 12.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.165 КК України (https://reyestr.court.gov.ua/Review/77632881); - ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.05.2019 року скасовано постанову слідчого СВ Жмеринського ВП ГУПН у Вінницькій області від 29.04.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000020 від 12.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.165 КК України (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81633982 ); - ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.11.2022 року скасовано постанову дізнавача СД Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області від 07(04).11.2022 року про закриття кримінального провадження №0000020 від 12.08.2016 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.165 КК України. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107527143 ); - ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.06.2023 року скасовано постанову дізнавача СД Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5 від 19.05.2023 про закриття кримінального провадження №0000020 від 12.08.2016 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111596444 ).

Відповідно до ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18.08.2025 скаргу щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 10.06.2025 задоволено; зобов`язано прокурора Жмеринської окружної прокуратури внести відомості до ЄРДР (а.с.6-7);

Відповідно до копії ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області від 08.06.2022, якою у задоволенні клопотання прокурора Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області Прокопчука Д.В. про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000020 віл 12.08.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 165 КК України, у зв`язку з тим, що не встановлено особу, яка вичинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, відмовлено (а.с.8-9).

Між сторонами виник спір з приводу стягнення моральної шкоди, спричиненої тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Така шкода відшкодовується з підстав, передбачених частини першої цієї статті, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав, для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

В справі, що розглядається відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду» для відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Згідно з положеннями ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. І закінчується прийняттям у кримінальному провадженні на підставі ст. 283 КПК України, одного із таких рішень: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (ч. 7 ст. 81 ЦПК).

Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Суд оцінивши наявні у справі докази, приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову для стягнення моральної шкоди з відповідача за допущені дії та бездіяльність під час досудового розслідування кримінального провадження №0000020, оскільки таку шкоду з відповідача на користь позивача вже стягнуто рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18.07.2024 у справі № 130/832/24, яке було залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12.09.2024, а інших підстав для стягнення моральної шкоди, судом не встановлено.

Суд також вважає, що до відповідача - Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, у зв`язку з її діями та бездіяльністю під час досудового розслідування кримінального провадження №0000020, встановлену Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області від 18.07.2024 у справі № 130/832/24, яке було залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12.09.2024, було застосовано справедливу та достатню сатисфакцію, у вигляді стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в розмірі 7000 грн., якої достатньо що б компенсувати йому його витрати немайнового характеру внаслідок душевних страждань під час розслідування вказаного кримінального провадження. Інших підстав для відшкодування моральної шкоди судом не встановлено.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача на те, що Главою 26 Кримінального процесуального України передбачено оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, тобто способи захисту своїх прав та інтересів у разі незгоди сторони кримінального провадження із діями слідчого. Також недотримання розумних строків заявник має право оскаржити прокурору вищого рівня відповідно до ст. 308 КПК України.

Під час досудового розслідування слідчий, дізнавач та прокурор виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок.

Тому суд має зберігати баланс (рівновагу), між інтересами конкретної сторони кримінального провадження (яка скаржиться) і іншими його учасниками, дотримуючись принципу законності.

Також суд звертає увагу на те, що відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку (наживи), а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст. 23 ЦК України, яких судом у цій справі не встановлено.

А тому притягнення до цивільної відповідальності за кожне прийняте процесуальне рішення слідчим, дізнавачем чи прокурором, з якими не погоджується сторона кримінального провадження, може свідчити про тиск на органи досудового слідства задля прийняття вигідного для сторони кримінального провадження рішення в будь-який спосіб.

Згідно ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Суд вважає, що в даному конкретному випадку бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області під час досудового розслідування кримінального провадження №0000020 - це порушення вимог КПК, за які було притягнуто відповідача до юридичної відповідальності на підставі рішення Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області від 18.07.2024 у справі № 130/832/24, яке було залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12.09.2024, що виключає, у розумінні ст. 61 Конституції України повторну відповідальність у цій справі.

Суд приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову також враховує практику Європейського суду із захисту прав людини, яка висвітлена у рішенні від 21.07.2016 у справі «Гербей та інші проти України» (Заяви №№ 23265/05, 19017/06, 29820/10 та 48107/10), де в пункті 32 зазначено - Суд вважає, що заявники вочевидь мали зазнати моральної шкоди внаслідок недотримання Україною свого зобов`язання за статтею 34 Конвенції. З огляду на конкретні обставини справи та постановляючи рішення на засадах справедливості Суд вважає, що встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію моральної шкоди, якої зазнали зазначені заявники.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений при подачі позову від сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2025.

Суддя