УХВАЛА

18 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 539/912/25

провадження № 61-15124ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянувши касаційну скаргуфізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 14 травня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду

від 04 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

1. 25 лютого 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом. На обґрунтування підстав позову зазначав, що 26 грудня 2023 року о 17-05 год у

м. Лубни по вул. Дмитра Сірика, 9-А, ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «РУТА СПГ», не переконався у безпечності маневру та здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де в цей час у протилежному напрямку рухався автомобіль Hundai Tucson, під керуванням ОСОБА_2 , та допустив зіткнення з ним. У результаті викладеного транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статте 124 КУпАП, проте постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2024 року (справа №539/61/24) провадження у справі закрито на підставі пункту 1 статті 124 КУпАП, за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Зазначав, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «РУТА СПГ» фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант»), поліс №215884061.

Згідно із ремонтною калькуляцією від 14 лютого 2024 року та консультації

№ 33-D/14/09 від 14 лютого 2024 про визначення вартості матеріального збитку, завданого транспортному засобу Hundai Tucson, вартість відновлювального ремонту складає 81 505,54 грн, а з урахуванням зносу без податку на додану вартість - 40 326,64 грн. Франшиза за полісом складає 3 200,00 грн.

ТДВ «СК «Альфа-Гарант» визнав дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та після здійснення огляду пошкодженого транспортного засобу, з урахуванням наданих позивачем калькуляцій, розрахував суму страхового відшкодування, про що 05 квітня 2024 року складено Страховий акт. На підставі викладеного та відповідно до умов Угоди про розмір страхового відшкодування, укладеної 05 квітня 2024 року між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_2 ,

25 вересня 2024 року страховиком здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 40 000,00 грн.

Вважаючи, що розмір страхового відшкодування, виплаченого страховиком не покриває фактичного розміру шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу, а тому на підставі статті 1172 ЦК України просив стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою страхового відшкодування, що становить 41 505,54 грн.

2. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 14 травня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 41 505,54 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

3. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою до Полтавського апеляційного суду.

4. Постановою від 04 листопада 2025 року Полтавський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця

ОСОБА_1 , а рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 14 травня 2025 року - без змін.

Узагальнені доводи касаційної скарги

5. 28 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 травня

2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

6. Заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки та не звернули уваги на всі фактичні обставини справи.

7. Також заявник послався на те, що апеляційним судом не урахував висновку щодо застосування статті 1172 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2022 року у справі № 686/24681/18.

8. Як на підставу касаційного оскарження, заявник послався на пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

9. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

10. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

11. Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

12. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

13. Предметом позову є відшкодування шкоди, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 41 505,54 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн * 30 = 90 840,00 грн) на 2025 рік.

14. Відтак, справа є малозначною, а рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 травня 2025 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

15. Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах, слугувати суспільним інтересам щодо забезпечення єдності судової практики й розвитку права.

16. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 дійшов висновку, що припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, який встановлює один з «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, є зрозумілим за змістом та передбаченим за наслідками застосування. Зазначений припис ЦПК України також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

17. Верховний Суд як суд касаційної інстанції з перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів.

18. Касаційна скарга містить посилання на підстави, передбачені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення з такою ціною позову можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, а саме: питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а») та справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»). Відповідно, Суд повинен оцінити такі доводи заявниці щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

19. Так, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , посилаючись на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, наголошує, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема можливості встановлення факту, що має юридичне значення у виді встановлення трудових відносин ОСОБА_3 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за правилами позовного провадження, де адвокат Таран Л. М. не є належним заявником у розумінні статті 294 ЦПК України.

20. Суд вважає, що заявником не обґрунтовано фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування норм права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів подібних правовідносин.

21. Обставини, на які посилається заявник, зокрема щодо можливості встановлення факту наявності трудових відносин у межах позовного провадження та визначення правових наслідків такого встановлення, є складовими предмета доказування у справах відповідної категорії та підлягали дослідженню та оцінці судом першої інстанції під час розгляду справи по суті. З`ясування таких обставин не становить питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у розумінні підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та не дає підстави для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

22. Посилаючись на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що справа має виняткове значення, оскільки суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, розглядаючи справу у порядку позовного провадження незаконно встановив юридичний факт трудових відносин ОСОБА_3 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

23. Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то Верховний Суд зазначає, що оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційний скарзі.

24. На переконання Суду касаційна скарга не містить переконливих доводів про те, що справа може вважатись такою, що має виняткове значення для заявника.

25. Посилання у скарзі на те, що судами попередніх інстанцій було встановлено юридичний факт наявності трудових відносин між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , не свідчить про виняткове значення справи у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Встановлення судами факту виконання працівником трудових обов`язків на момент дорожньо-транспортної пригоди ґрунтується на оцінці наявних у справі доказів та узгоджується з усталеною судовою практикою щодо цивільно-правової відповідальності роботодавця за завдану працівником шкоду, що передбачено статті 1172 Цивільного кодексу України.

26. Отже обставин, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

27. Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

28. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

29. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

30. Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

31. З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі (ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а підстави, передбачені пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.

32. Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19,

пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 травня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак О. М. Осіян Н. Ю. Сакара