ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 31 липня 2025 року у складі судді Богун О.О. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Адмінітрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визнання місця проживання дитини та встановлення юридичного факту,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини (а.с. 2-8), в обґрунтування якого зазначає про те, що 19.07.2013 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають спільну доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя сторін не склалось тому шлюбні відносини були припинені, сторони почали проживати окремо.

22 січня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано рішенням Амур-нижньодніпровського районного суду міста Дніпра. Рішенням суду не було визначено місце проживання дитини з одним з батьків.

З кінця листопада 2019 року і до теперішнього часу дитина ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради від 19.06.2020 року №102/5. У рішенні виконавчого комітету зазначено, що після винесення попереднього рішення про визнання місця проживання з матір`ю, дитина залишилась проживати разом з батьком.

Також відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.12.2019 року спеціалістами управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, встановлено, що батьком за місцем проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , створені всі належні умови для проживання та повноцінного розвитку дитини. У рішенні також йдеться про те що мати ОСОБА_2 рекомендації комісії щодо влаштування на роботу не взяла, легального джерела доходу не має, участі у вихованні дитини не приймає.

На данний час дитина продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 разом із батьком - ОСОБА_1 , бабусею ОСОБА_4 та дідусем ОСОБА_5 які працевлаштовані та також активно приймають участь у вихованні та утриманні дитини.

Враховуючи все вище викладене, просив суд визначити місце проживання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 31 липня 2025 року позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі адмінітрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визнання місця проживання дитини та встановлення юридичного факту - задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено.

Судові витрати стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (а.с. 137-142).

Не погоджуючись частково із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (а.с. 146-154), в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.

Сторони по справі не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині обґрунтування мотивів відмови, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2019 року (а.с. 13-14).

Від шлюбу сторони мають спільну доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 (а.с. 15).

Сторони по справі (батьки дитини) проживають окремо і не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виданою ОСББ «Янтарь 40» №18 від 30 жовтня 2024 року та актом складеного 01.02.2020 року головою ОСББ «Янтарь 40» (а.с. 16, 26).

Відповідно до Акту оцінки потреб сім`ї/особи №295 від 26.11.2019 року дитина має все необхідне для розвитку, є активною дитиною, охоче спілкувалась із спеціалістами, має підтримку близьких родичів, стан квартири задовільний, дитина має окремий диван, місце для гри (а.с. 18-20).

Відповідно до акта складеного 01.02.2020 року головою ОСББ «Янтарь 40» малолітня дитина ОСОБА_3 проживає з серпня місяця 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_1 та його батьками, дитина доглянута, батько займається вихованням, розвитком дитини та лікуванням, в квартирі батьком створені всі необхідні умови для проживання малолітньої дитини (а.с. 26).

Судом встановлено, що батьком дитини створені належні умови для проживання дитини, він бажає займатися вихованням малолітньої доньки, дбає про її фізичний та духовний розвиток, стан здоров`я.

Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору Про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » №4/5-376 від 20.06.2025 року, рекомендовано визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.74-76).

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, а тому рішення суду першої інстанції в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, разом з цим судом в мотивувальній частині рішення взагалі не було наведено мотивів такої відмови.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, проте вважає за необхідне рішення суду змінити в частині обґрунтування такої відмови виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Згідно з частинами першоютретьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Оскарженим рішенням визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини.

З позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , у зв`язку з ухиленням від виконання нею обов`язків щодо виховання дитини, ОСОБА_1 не звертався.

З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту утримання батьком дитини.

Натомість навпаки, найвищим інтересам дитини відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено.

Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту перебування дитини на утриманні позивача.

Крім цього, згідно відомостей ЄДРСР рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.ґдніпропетровська від 31.05.2022 року по справі №199/7936/21 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 . Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не сплачує на підставі рішення суду аліменти на утримання своєї дитини у зв`язку з чим у неї наявна заборгованість, в матеріалах справи відсутні. Вказане спростовує твердження позивача щодо самостійного утримання дитини.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Посилання апелянта на постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.01.2016 року по справі №199/392/16-п, від 11.04.2016 року по справі №199/2549/16-п та від 11.09.2019 року по справі №199/7430/19 колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані докази не були предметом розгляду в суді першої інстанції та були надані лише до суду апеляційної інстанції, при цьому позивачем взагалі не наведено будь-яких мотивів поважності неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції враховуючи те, що вони існували на момент звернення позивача до суду із позовом у 2024 році.

Крім того, вказані докази не спростовують висновків апеляційного суду щодо відсутності існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилась.

Доводи апелянта про те, що відповідач ОСОБА_2 має психічні розлади здоров`я не підтверджуються будь-якими належними та достатніми доказами. Будь-яких клопотань про витребування таких доказів позивач, ані в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції не заявляв. При цьому посилання апелянта на те, що у разі необхідності суд може витребувати такі докази колегія суддів відхиляє оскільки саме на сторін покладено обов`язок доведення обставин на які вони посилаються як на підставу свої вимог чи заперечень, при цьому суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що участь матері у вихованні дитини загрожує дитині чи шкодить її інтересам в матеріалах справи відсутні.

Крім цього, на думку колегії суддів вказані обставини в разі їх підтвердження належними, допустимими, та достатніми доказами є підставою для позбавлення матері дитини її батьківських прав, а не для встановлення факту самостійного виховання батьком дитини.

Посилання позивача на довідку №96 від 01.06.2023 року видану директором Обухівського ліцею Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в якій зазначено про те, що мати ОСОБА_2 контакту із ліцеєм, де вчиться дитина не підтримує, не звертається за інформацією про успішність дитини, не спілкується з вчителями закладу, дитину до школи приводить і забирає батько, а також докази, які підтверджують факт саме батька на лікарняному разом з дитиною колегія суддів відхиляє оскільки вказана довідка сама по собі не може бути беззаперечним доказом на підтвердження самостійного виховання позивачем дитини.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, які є предметом апеляційного оскарження, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування норм процесуального права, колегія суддів вважає можливим частково задовольнити апеляційну скаргу, а оскаржене рішення суду першої інстанції змінити у мотивувальній частині, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції фактично залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 31 липня 2025 року в оскарженій частині змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 10 грудня 2025 року.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна