ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/39/25 Провадження 2/636/8/25
Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді Буніна Є.О.,
за участю секретаря судового засідання Гриценко С.С.,
прокурора Рябухи Б.Ю.,
представника Харківської митниці Кушнаренко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Харківської митниці, до ОСОБА_1 про відшкодування збитків завданих кримінальним правопорушенням,
Керівник Чугуївської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави, в особі Харківської митниці звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків завданих кримінальним правопорушенням в розмірі 3660108,29 гривень.
Неналежне виконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків призвело до спричинення державі в особі Харківської митниці ДФС тяжких наслідків у вигляді майнової шкоди по результатам митного оформлення товару без сплати обов`язкових митних платежів на загальну суму 3660108,29 гривень, з яких мито складає 182095,03 гривень, акцизний податок 2867995,21 гривень, додаткова сума ПДВ 610018,05 гривень, чим завдав збитки державному бюджету України на суму 3660108,29 гривень.
Під час досудового розслідування слідчим 17.09.2022 повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 направлено до Машівського районного суду Полтавської області. Також, процесуальним керівником у кримінальному проваджені - прокурором відділу Харківської обласної прокуратури було заявлено цивільний позов в інтересах держави в особі Харківської митниці Держмитслужби про стягнення з обвинуваченого майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 3660108,29 гривень.
Отже, інтереси держави залишились незахищеними, оскільки не забезпечено відшкодування шкоди, завданої державі. Відтак, не забезпечено надходження відповідних коштів до Державного бюджету.
Також зазначає, що Харківська митниця є органом державної влади, уповноваженим на захист інтересів держави у спірних правовідносинах. Окружною прокуратурою відповідно до вимог ст. 23 закону України «Про прокуратуру» направлено лист до Харківської митниці від 28.10.2024 року за №63-7034вих-24 з проханням повідомити чи вживалися Митницею заходи щодо усунення допущених порушень чинного законодавства, виявлених під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави майнової шкоди в розмірі 3660108,29 гривень. Згідно відповіді Харківської митниці від 22.11.2024 року Митницею не вживались заходи позовного характеру до ОСОБА_1 та на теперішній час Харківська митниця не має підстав для подання відповідного позову, оскільки немає доказів для обґрунтування позову. Також не було подано позову митницею і під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Тривале нездійснення митницею захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є підставою для подання позову безпосередньо прокуратурою. З огляду на викладене, окружною прокуратурою відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» листом від письмово повідомлено Харківську митницю про намір звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Представником Харківської митниці Кушнаренко Л.В. подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що враховуючи цивільно-правове становище філії та представництв недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його утворила.
Також пояснила, про відсутність рішення митного органу про визначення іншого коду товару аніж визначений у митних деклараціях, зазначених в обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_1 та у позові, а також про відсутність акту чи довідки про результати документальної невиїзної перевірки, оскільки відсутні підстави для її проведення.
Керівник Чугуївської окружної прокуратури Харківської області Прилуцький С.М. надав до суду заперечення на пояснення Харківської митниці.
В судовому засіданні представник позивача Чугуївської окружної прокуратури Харківської області Рябуха Б.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
Представник Харківської митниці Кушнаренко Л.В. в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у поясненнях.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, відзив, клопотання до суду не надавав.
Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.
Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, без фіксації судового провадження за допомогою технічних засобів.
Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Суд заслухав вступне слово учасників, дослідив пояснення, заперечення на пояснення, з`ясував обставини справи, безпосередньо дослідив наявні в матеріалах справи докази, оцінив їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
На підставі ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду.
Представником Харківської митниці Кушнаренко Л.В. подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає що враховуючи цивільно-правове становище філії та представництв недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його утворила.
Також пояснила, про відсутність рішення митного органу про визначення іншого коду товару аніж визначений у митних деклараціях, зазначених в обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_1 та у позові, а також про відсутність акту чи довідки про результати документальної невиїзної перевірки, оскільки відсутні підстави для її проведення.
Як вбачається із диспозиції підставою для кваліфікації вказаного кримінального правопорушення наявність спричинення винною особою тяжких наслідків. Розмір яких визначено Приміткою 4 до ст. 364 КК України тобто такі, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
17.09.2022 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлена ухвала, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме у службовій недбалості, тобто у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам.
Аналізуючи суть інституту звільнення від кримінальної відповідальності, слід зазначити, що у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 судам роз`яснено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.
У постанові від 14.02.2018 у справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що «звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими».
Отже, сам факт звільнення особи судом від кримінальної відповідальності свідчить про наявність в її діях складу злочину та винуватість особи у його вчиненні.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 (справа № 531/2332/14-к) зазначив: «...у разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду ..., з урахуванням того, що провадження щодо обвинуваченого закрито на нереабілітуючих підставах потерпіла сторона має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства ...».
Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3.
Також, Верховний Суд України у постанові від 19.08.2014 у справі №3-51гс14, вказав, що «аналіз норм Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди».
Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17.
Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, що відповідач вчинив службову недбалість, якими спричинив охоронюваним законом державним інтересам тяжкі наслідки у виді ненадходження до бюджету податкових зборів та обов`язкових платежів на загальну суму 3660108,29 гривень під час митного оформлення не підлягають доказуванню, а ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій останнього.
Отже, судом встановлено, що у даному випадку причинний зв`язок полягає у тому, що внаслідок противоправної поведінки відповідача шкода, спричинена ненадходженням до бюджету обов`язкових платежів є об`єктивним наслідком протиправної поведінки ОСОБА_1 .
За таких підстав суд приходить висновку, що спростування шкоди, вини ОСОБА_1 у спричиненні та причинний зв`язок із ними є неспроможними та зводяться до переоцінки доказів кримінального провадження, які покладено у висновки рішення в кримінальному провадженні, яке набуло статусу остаточного.
Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, майнова шкода по результатам митного оформлення товару без сплати обов`язкових митних платежів на загальну суму 3660108,29 гривень, з яких мито складає 182095,03 гривень, акцизний податок 2867995,21 гривень, податкова сума ПДВ 610018,05 гривень, чим завдав збитки державному бюджету України на загальну суму 3660108,29 гривень.
При цьому стороною відповідача в судовому засіданні не було заявлено жодних клопотань, в тому числі клопотання щодо проведення експертизи на предмет спростування розміру шкоди заявленої позивачем до стягнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
На підставі ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи
Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу(групи доказів).
З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог.
Інші доводи та докази, не були надані до суду стороною відповідача.
Керуючись ст.ст. 4-5, 13, 76-81, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 293-294, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області Прилуцького С.М., який діє в інтересах держави в особі Харківської митниці до ОСОБА_1 про відшкодування збитків завданих кримінальним правопорушенням задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Є.О. Бунін

Повний текст рішення складено 17.12.2025 року.