Номер провадження: 22-ц/813/4/25
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександр Володимирович про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Ільченко Н.А. 02 червня 2017 року у м. Одеса,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 набув право власності на кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В. за реєстровим номером 4763, зареєстрованого в комунальному підприємстві «ОМБТІ та РОН» Одеської міської ради 01 грудня 2006 року, та в подальшому, з метою здачі цієї квартири в оренду та отримання прибутку, видав ОСОБА_2 довіреність від 06 серпня 2007 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою В.О. за реєстровим номером 2663, але у 2015 році йому стало відомо, що ОСОБА_2 , без його відома та дозволу, скориставшись тим, що він знаходився у лікарні за межами України, переоформив згадану квартиру на ОСОБА_3 на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. за реєстровим номером 2624, а згодом ОСОБА_3 відчужила цю квартиру на користь ОСОБА_4 на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 10 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. за реєстровим номером 5085.

Також позивач вказував, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року за реєстровим номером 2624 вчинено всупереч його інтересам, у інтересах третіх осіб, внаслідок зловмисної домовленості відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , оскільки за цим правочином належна йому кв. АДРЕСА_1 була відчужена за 40000 грн, хоча на дату укладання цього правочину ринкова вартість квартири складала приблизно 165000,00 доларів США.

З урахування уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просив, на підставі ст. 232 ЦК України, визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 03 грудня 2007 року між ОСОБА_2 , діючим від імені його ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 06 серпня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О., зареєстрованої в реєстрі за № 2663, та ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачі вчинили фіктивний правочин шляхом зловмисної домовленості, спрямованої на позбавлення позивача права власності на квартиру, тому він повинен бути визнаний недійсним.

Також спірний договір купівлі-продажу є фіктивним з огляду на те, що він був вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, крім того, між сторонами правочину не було проведено фактичного розрахунку за продаж квартири.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 03 грудня 2007 року від імені апелянта, був невигідним для позивача, оскільки вартість квартири визначена у договорі в сумі лише 40000 грн.

Сторони про розгляд справи на 09 грудня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

09 грудня 2025 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набув право власності на кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. за р. № 4763, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 01 грудня 2006 року (номер запису: 497 в книзі: 625пр-172) (т.1 а.с. 14, 15).

06 серпня 2007 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою В.О. за р. № 2663, відповідно до якої ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, діючи добровільно, без будь-якого примушення до того чи насильства, за попереднім договором з ОСОБА_2 , цією довіреністю уповноважив останнього бути його представником як власника кв. під АДРЕСА_1 перед усіма юридичними та фізичними особами, а саме: в усіх установах та організаціях незалежно від форми власності та їх підпорядкування, в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», в нотаріальних конторах (державних та приватних) з питань, пов`язаних з відчуженням (продажем) вищевказаної нерухомості, та для цього надав ОСОБА_2 право, зокрема, укласти та підписати договір купівлі-продажу, визначаючи на свій розсуд умови та ціну такого договору, одержувати належні йому від продажу гроші, сплатити державне мито, інші податки та збори, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з даною довіреністю (т. 1 а.с. 239).

Діючи на підставі вказаної довіреності, виданої ОСОБА_1 від 06 серпня 2007 року за р. № 2663, ОСОБА_2 відчужив кв. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. за р. № 2624, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 04 грудня 2007 року (номер запису: 497 в книзі: 625пр-172) (т.1 а.с. 173, 174-177).

Станом на дату укладання оспорюваного договору купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року за р. № 2624 вищевказана довіреність ОСОБА_1 від 06 серпня 2007 року за р. № 2663 у встановленому законом порядку не була скасована та/або не була визнана недійсною.

Крім ого, на дату видачі ОСОБА_1 довіреності від 06 серпня 2007 року за р. № 2663, ОСОБА_1 не хворів, отже повинен був розуміти зміст довіреності та наслідки її видачі.

Також колегія суддів приймає до уваги, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/18937/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Барба В.О., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання довіреності від 06 серпня 2007 року недійсною.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року позовні вимоги були задоволені.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року рішення суду першої інстанції скасоване, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 11 березня 2024 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду від 05 грудня 2023 року Верховним Судом було відкрито касаційне провадження. Справа на теперішній час розглядається судом касаційної інстанції.

Також у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОМНО Барби В.О., за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про визнання недійсною довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОМНО Барбою В.О. 06 серпня 2007, номер за реєстром 2663, згідно якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 березня 2024 року, яка набрала законної сили, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2021 року змінено та доповнено в частині мотивування, в іншій частині залишено без змін.

Згідно ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ст. 238 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із доводами суду про безпідставність тверджень ОСОБА_5 стосовно того, що він нібито видав Согомоняну Е.В. довіреність від 06 серпня 2007 року за р. № 2663 з метою здачі кв. АДРЕСА_1 в оренду та отримання прибутку, повністю спростовуються матеріалами справи.

На підтвердження своїх доводів стосовно того, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року за р. № 2624 було вчинено внаслідок зловмисної домовленості відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та щодо того, що станом на дату укладання цього договору купівлі-продажу дійсна ринкова вартість кв. АДРЕСА_1 становила біля 165000,00 доларів США, позивач не надав суду належних та допустимих доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 03 грудня 2007 року від його імені на підставі довіреності між ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , був вкрай невигідним для позивача, оскільки вартість квартири визначена у договорі в сумі 40000 грн.

Колегія суддів приймає до уваги, що у п. 3 договору купівлі-продажу вказаної квартири від 02 серпня 2006 року, укладеного роком раніше між колишнім власником майна ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_5 , загальна вартість нерухомого майна також визначена у 40000 грн., з чим погодився ОСОБА_5 , про що свідчить його підпис на договорі.

Крім того, що згідно п. 50 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року та діяла на час укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року за р. № 2624, ціна в договорі про відчуження або заставу майна встановлювалася за домовленістю сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Звертає на себе увагу також той факт, що довіреність була видана позивачем строком на три роки - з 2007 по 2010 рік, однак, протягом вказаного періоду позивач не скасував вказану довіреність, що свідчить про те, що ОСОБА_5 у повному обсязі погоджувався з її умовами.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що законодавством, яке діяло на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року за р. № 2624, не заборонялось відчуження майна представником його власника на користь своїх родичів, за виключенням осіб, з якими представник набуває з покупцем право спільної сумісної власності на це майно.

Матеріалами справи підтверджено, що згодом ОСОБА_3 відчужила кв. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. за р. № 5085, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (номер запису: 497 в книзі: 625пр-173) (т.1 а.с. 178, 279-180).

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В силу ч. 1-3, ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Згідно змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

За правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами спору та мету укладеного правочину, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не доведено ознак фіктивності договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2007 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 06 серпня 2007 року, та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. за р. № 2624, а також порушення цим правочином законних прав ОСОБА_1 .

Однак, незважаючи на необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з тим, що останній пропустив строк звернення до суду з даним позовом без поважних причин.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2017 року шляхом виключення з її мотивувальної частини посилання на пропуск позивачем строку позовної давності, та викладення правового обґрунтування мотивувальної частини зазначеного судового рішення у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2017 року - змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе