Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 936/1405/25

Провадження № 2/936/329/2025

29.12.2025 селище Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - cудді Павлюка С.С

при секретарі Щербей А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, зокрема: зобов`язання відповідача не чинити опір в користуванні його приватної власності (землі) відповідно до Державного Акту та Договору купівлі-продажу земельної ділянки; зобов`язання у місячний термін встановити септик для фекалій на власній землі; зобов`язання забрати на протязі 10 днів все майно, яке належить відповідачу ОСОБА_3 із його приватної власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 26.02.2013 придбав земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , суміжним землекористувачем якої є його сусідка відповідач ОСОБА_2 . Стверджує, що протягом його відсутності із 2017 по 2021, у зв?язку із його захворюванням, була привласнена частина його земельної ділянки, всупереч ч.1 ст. 197 КК України, а саме, відповідач ОСОБА_2 самовільно без його дозволу звела бетонний мур на його земельній ділянці для огорожі та вивела каналізацію для фекалій в радіусі 4 метрів від його будинку. На прохання позивача адресовані відповідачу зробити септик для фекалій на власній землі та відновити межі згідно Державного акта на право власності на землю, остання не реагує. У подальшому, в кінці 2023 позивач попередив сусідку ОСОБА_2 проте, що він бажає зводити огорожу згідно наявних документів, однак відповідачка відносно зведення огорожі заперечила. З метою уникнення сварки, позивач 2024 звернувся із відповідною заявою в Земельний відділ Нижньоворітської ОТГ для вирішення земельного спору між власниками земельних ділянок відповідно до наявних документів. Проте, після розгляду цього звернення йому було безпідставно відмовлено. Із огляду на зазначене, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді від 07.10.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 08.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 05.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 18.11.2025 року позов підтримав, пояснення дав аналгічні викладеним у позові та просив такий задовольнити.

18.11.2025 представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що до позовної заяви позивачем долучено копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.02.2013, згідно якого позивач ОСОБА_1 купив земельну ділянку загальною площею 0,25 га за адресою АДРЕСА_1 , витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - індексний номер 782589 відносно цієї земельної ділянки з кадастровим номером :007:0008. Поряд із цим з плану меж земельної ділянки з кадастровим номером :007:0008 слідує, що суміжними землекористувачами є гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 . Земельна ділянка позивача також межує із земельними ділянками: від А до Б землі запасу, від В до Г землі загального користування. Таким чином, зазначає, що відповідачка ОСОБА_3 не є суміжним землекористувачем по відношенню до земельної ділянки позивача.

02.12.2025 представником позивача ОСОБА_7 було надано до суду заяву про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю. У заяві представник позивача посилається на те, що позивач звернувся із даним позовом, оскільки його право власності на земельну ділянку порушено, однак, через відсутність у нього необхідних знань у галузі права, ним було обрано неправильний спосіб захисту.

29.12.2025 представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду заяву про вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Дану заяву представник обгрунтовує тим, що ні позивач, ні його представник на розгляд справи повторно не з`явилися. Такі діїпПозивача є недобросовісними і свідчать про зловживання процесуальними правами. Вони виражаються в тому, що позивачем пред`явлено заздалегідь необгрунтований позов. Позивач систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору. На стадії судового розгляду заявляв необгрунтовані клопотання, зокрема про долучення відеозаписів, а також такі, які спрямовані на затягування судового процесу - виклик свідків. Недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача. Як підтверджується матеріалами справи, долученими позивачем до позовної заяви, а саме плану меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0008 з якого слідує, що суміжними землекористувачами з гр. ОСОБА_1 - позивачем є гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 . Земельна ділянка позивача також межує із земельними ділянками: від А до Б - землі запасу, від В до Г - землі загального користування. Отже відповідачка не є суміжним землекористувачем по відношенню до земельної ділянки позивача, а відтак не може бути відповідачем у цій справи. Такі дії позивачем вчинялися умисно. Позивач, на відміну від сторони відповідача, діяв в процесі не у відповідності до наданих йому прав, не виконував обов`язків передбачених статтями 43, 49 ЦПК України. Позивач після отримання пояснень представника відповідача по суті позову не заперечував проти стягнення судових витрат, не заявляв про їх неспівмірність, що свідчить про згоду останнього з розміром таких - відтак відсутні підстави для їх зменшення судом . На виконання Договору-доручення про надання правової допомоги складено акт прийняття-здавання наданих послуг, виходячи з ціни 1350,0 грн. за одну годину роботи адвоката. З цього акту також вбачається, що разом з його підписанням сторони підтверджують, що Клієнт провів оплату, а адвокат отримав оплату в сумі 8775 грн., які представник просить йому відшкодувати.

Сторони та їх представники в судове засідання 29.12.20255 не з?явились, причини їх неявки суду невідомі. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод та інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Так, щодо заяви поданої до суду 02.12.2025 представником позивача ОСОБА_7 про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Залишення позову (заяви) без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена.

Отже, виходячи з аналізу положень статей 13, 257 ЦПК України, можна дійти висновку, що позивач має право подати заяву про залишення позову без розгляду лише до початку розгляду справи по суті, а не на будь-якій стадії судового процесу.

Тобто, виходячи з процесуальних обмежень, чітко передбачених у пункті 5 частини першої статті 257 ЦПК України, позов може бути залишено без розгляду за клопотанням позивача виключно до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи наведене, оскільки ухвалою судді 05.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті, а заява про залишення без розгляду позовної заяви була подана до суду 02.12.2025, тобто після призначення розгляду справи по суті, всупереч п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, позаяк зазначена заява судом відхиляється.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий номер 83, серія та номер ВТС № 447815 виданого 26.02.2013, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Деяк К.К. належить земельна ділянка :007:0008 площею 0,25 га за адресою АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 782589, дата формування: 26.02.2013, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки кадастровий номер: :007:0008, площею 0,25 га за адресою АДРЕСА_1 . Цільове призначення:для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №528647 від 15.06.2011, вбачається, що з плану меж земельної ділянки з кадастровим номером :007:0008, слідує опис меж земельної ділянки: від А до Б землі запасу, від Б до В землі гр. ОСОБА_5 , від В до Г землі загального користування (дорога), від Г до А землі гр. ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 зазначеного Кодексу).

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Положеннями статтей 90, 91 ЗК України визначено права та обов`язки власників земельних ділянок.

Згідно п. п. «г, е» ч.1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно із ч.1 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

У відповідності до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Частинами 1-3 статті 158 Земельного Кодексу України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Перевірка достовірності доказів проводиться судом у процесі дослідження доказів. Суд визнає достовірними докази, якщо за результатами перевірки та дослідження цих доказів підтверджується правильність відомостей, які в них містяться.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду із даним позовом посилався на те, що 26.02.2013 він придбав земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , суміжним землекористувачем якої є його сусідка відповідач ОСОБА_2 . Стверджує, що протягом його відсутності із 2017 по 2021, у зв?язку із захворюванням, була привласнена частина його земельної ділянки, всупереч ч.1 ст. 197 КК України, а саме, відповідач ОСОБА_2 самовільно без його дозволу звела бетонний мур на його земельній ділянці для огорожі та вивела каналізацію для фекалій в радіусі 4 метрів від його будинку. На прохання позивача адресовані відповідачу, зробити септик для фекалій на власній землі та відновити межі згідно Державного акта на право власності на землю, остання не реагує.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні позивач звертає увагу на те, що 2024 він звернувся із відповідною заявою в Земельний відділ Нижньоворітської ОТГ для вирішення земельного спору між власниками земельних ділянок відповідно до наявних документів. Проте, після розгляду цього звернення йому було безпідставно відмовлено. Однак, доказів звернення позивача із заявою в Земельний відділ Нижньоворітської ОТГ для вирішення земельного спору з відповідачем ОСОБА_2 суду не надано.

Усі інші докази надані позивачем (фототаблиця земельної ділянки) не можуть ні встановити, ні спростувати наявність порушень відносно земельної ділянки позивача зі сторони відповідача.

Проте, поряд із цим згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №528647 від 15.06.2011, де зображено план меж земельної ділянки з кадастровим номером :007:0008, слідує, що суміжними землекористувачами є гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 . Земельна ділянка позивача також межує із земельними ділянками: від А до Б землі запасу, від В до Г землі загального користування (дорога). Таким чином, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є суміжним землекористувачем по відношенню до земельної ділянки позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №304/284/18 (провадження №14-517цс19) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як видно з матеріалів справи суміжними землекористувачами земельної ділянки з кадастровим номером :007:0008 відповідно до плану меж земельної ділянки є: від А до Б землі запасу, від Б до В землі гр. ОСОБА_5 , від В до Г землі загального користування (дорога), від Г до А землі гр. ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що в межах заявленого ОСОБА_1 позову, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, оскільки остання не є суміжним землекористувачем, що є підставою для відмови в позові.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданого позову.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У пункті 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу чи розподіл витрат судом. Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22).

У постанові Верховного Суду від 26.07.2023 в справі №160/16902/20 зазначено, що «за загальним правилом, питання про стягнення витрат на правову допомогу має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів Об єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в справі № 340/2823/21 зауважила, що вказівка на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Від представника позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду. Разом з тим ця заява не є мотивованою, а тільки підтверджує безпідставність заявленого позову та недобросовісність дій позивача в цій справі. На розгляд справи позивач та його представник повторно не з`явилися. Такі дії позивача є недобросовісними і свідчать про зловживання процесуальними правами. Вони виражаються в тому, що позивачем пред`явлено заздалегідь необгрунтований позов. Позивач систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору. На стадії судового розгляду заявляв необгрунтовані клопотання, зокрема про долучення відеозаписів, а також такі, які спрямовані на затягування судового процесу - виклик свідків. Недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача. Адже як підтверджується матеріалами справи, долученими позивачем до позовної заяви, а саме плану меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0008 з якого слідує, що суміжними землекористувачами з гр. ОСОБА_1 - позивачем є гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 . Земельна ділянка позивача також межує із земельними ділянками: від А до Б - землі запасу, від В до Г - землі загального користування. З цього слідує, що відповідачка не є суміжним землекористувачем по відношенню до земельної ділянки позивача, а відтак не може бути відповідачем у цій справи.

Представництво ОСОБА_2 - відповідачки в цивільній справі здійснювалося адвокатом Повідайчиком Віктором Івановичем на підставі договору- доручення про надання правової допомоги від 29.10.2025. На виконання Договору-доручення про надання правової допомоги від 29.10.2025 складено акт прийняття - здавання наданих послуг, виходячи з ціни 1350,0 грн за одну годину роботи адвоката. З цього акту також вбачається, що разом з його підписанням сторони підтверджують, що клієнт провів оплату, а адвокат отримав оплату в сумі 8775 грн.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 3633 грн 60 коп. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог витрати щодо сплати судового збору суд залишає за позивачем.

Щодо стягнення понесених відповідачкою судових витрат на сплату послуг на правничу допомогу у розмірі 8775 гривень, суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, а такі витрати документально підтверджені актом прийняття - здавання наданих послуг згідно договору доручення про надання правової допомоги від 29.10.2025.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача у справі та відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст. 5, 13, 81, 82, 89, 141, 263- 265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8775 (вісім тисяч сімсот сімдесять п`ять) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду через Воловецький районний суд Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя: Павлюк С.С.