КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9150/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 362/2877/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року, ухвалені у складі судді Осіпенко Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Шелудченко Олена Віталіївна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,

встановив:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у період з 01 січня 2004 року по 08 листопада 2022 року;

- визнати спільною сумісною власністю нерухоме майно, придбане ОСОБА_5 в період їх спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, а саме: 1) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) квартиру АДРЕСА_2 .; 3) квартиру АДРЕСА_3 ; 4) квартиру АДРЕСА_4 ; 5) квартиру АДРЕСА_5 ; 6) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; 7) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1

- визнати за нею право власності на 1/2 частку у зазначеному спільному сумісному майні.

В обґрунтування позову зазначила, що в 2001 році позивач познайомилася і стала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , з яким в період з 11 лютого 2015 року по 19 липня 2017 року вони були зареєстровані та проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить нерухоме майно, яке було набуте ОСОБА_5 під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, проте їй було відмовлено з огляду на те, що вона з ОСОБА_5 не перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року в задоволенні позову - відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року вирішено питання про судові витрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права і без дотримання норм матеріального права, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам і які ґрунтуються на недостатньо досліджених і неналежно оцінених обставинах справи.

Стверджує, що суд дійшов неправильного висновку про те, що факт сумісного проживання з ОСОБА_5 спростовується її проживанням в місті Умань Черкаської області, оскільки в зазначеному населеному пункті вона проживала тимчасово, у зв`язку із веденням професійної діяльності.

Зазначає, що в матеріалах справи наявний акт постійного проживання, згідно з яким депутат Гребінківської селищної ради ОСОБА_6 та члени комісії ОСОБА_7 , ОСОБА_8 свідчили і своїм підписом затвердили факт будівництва будинку позивачем і ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , та подальшого їхнього сумісного проживання в ньому.

Наголошує, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7 , який підтвердив факт сумісного проживання позивача з ОСОБА_5 , а також надання позивачем коштів на будівництво будинку.

Стверджує, що суд не взяв до уваги розбіжності в поясненнях відповідача ОСОБА_9 , яка пояснила, що батько продав акції за 650 000 дол. США, та в поясненнях відповідача ОСОБА_3 , який вказав, що сума продажу складала 1 600 000 дол. США, суд не перевірив цю інформацію, таким чином, суд першої інстанції не вжив усіх передбачених законом заходів для правильного вирішення спору, внаслідок чого ухвалив незаконне й необґрунтоване рішення.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати.

Стверджує, що додаткове рішення є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального права, а саме: - в додатковому рішенні судом не вирішено питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, яке підлягало вирішенню в порядку, визначеному статтею 270 ЦПК України;

- про дату, час та місце судового засідання з приводу вирішення питання про судові витрати її не було повідомлено;

- висновок суду першої інстанції про наявність підстави для стягнення з позивача на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим, оскільки разом з першою заявою по суті відповідачі не подали попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат;

- суд не врахував фінансовий стан позивача, а також те, що вона вже понесла витрати зі сплати судового збору і є особою пенсійного віку, що унеможливлювало її компенсувати відповідачам витрати на професійну правничу допомогу;

- справа перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції, тож покладення на неї обов`язку з відшкодування відповідача витрат на професійну правничу допомогу було передчасним.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - Дроботько О.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки позивачем надано неналежні докази, які не можуть підтвердити обґрунтованість заявлених позовних вимог:

- фотознімки, які були додані до позову, могли бути зроблені в силу тієї обставини, що позивач була родичем ОСОБА_5 , про що вона не заперечувала в суді першої інстанції;

- показання свідків, які були допитані судом за заявою позивача, жодного разу не перебували у житлі за місцем проживання ОСОБА_10 , а отже, й не могли підтвердити факт спільного проживання з позивачем;

- акт, який на думку позивача, доводить факт спільного проживання з ОСОБА_10 , був складений після його смерті.

Натомість, матеріали справи містять договори відчуження нерухомого майна, цінних паперів, відомості про доходи ОСОБА_10 , що вказує на те, що спірне майно він придбав за власні кошти.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 - Бузань Ю.І. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зауважує, що позивач безпідставно посилається на статтю 74 Сімейного кодексу України, яка передбачає презумпцію спільної власності подружжя, оскільки недоведеним є існування між позивачем та ОСОБА_10 усталених стосунків, притаманних подружжю, а саме: спільне проживання; спільний побут; спільний бюджет, спільні витрати, ведення господарства; взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, натомість відповідачами спростовано презумпцію спільної сумісної власності. За для цього надано необхідний обсяг доказів на доведення обставин того, що все майно, яке входить до складу спадщини, є особистою власністю їх батька та відповідно діда.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_12 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити.

Представник відповідачів Дроботько О.В. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі категорично заперечували, що позивач ОСОБА_1 проживала з їх батьком однією сім`єю, хоча і визнавали, що вони мали стосунки, які не були сімейними. У зв`язку з цим позивач повинна була довести факти існування між нею та ОСОБА_5 відносин, притаманних подружжю, в період з 01.01.2004 року по 08.11.2022 року. Проте, позивачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу на час придбання спірного майна та придбання цього майна за спільні кошти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що подані позивачем докази, як кожний окремо, так і у сукупності, не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя. Зокрема, допитані судом свідки не повідомили про факти, з яких можна зробити висновок про те, що відносини між позивачкою та ОСОБА_5 були сімейними.

Суд вважав, що факт реєстрації позивача та ОСОБА_5 за однією адресою з 11.02.2015 року по 19.07.2017 року сам по собі не свідчить про те, що позивач мала спільний бюджет та спільні витрати з ОСОБА_5 . Акт Виконавчого комітету Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 21.03.2023 року не є доказом того, що на будівництво будинку по АДРЕСА_1 були витрачені спільні кошти позивачки та ОСОБА_5 . До того ж, в акті не відображено, на підставі яких об`єктивних даних зафіксований цей факт у 2023 році , адже будинок був збудований у 2009 році, тобто за 14 років до складання акту.

При цьому, до 2009 року позивач працювала та проживала у м.Умані Черкаської області, але в який спосіб вона приймала участь у будівництві будинку, який знаходиться у Київській області, в акті не зазначено. Крім того, в зазначеному акті не зафіксовано фактів існування між позивачкою та ОСОБА_5 стосунків, притаманних подружжю. До того ж, свідок ОСОБА_14 , яка є одним із підписантів вказаного акту, не підтвердила свій підпис в акті.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і передбачені законом підстави вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Крім того, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами як факт придбання спірного майна за спільні кошти, так і надання нею будь-яких сум на придбання нерухомості, а також наявність у неї такої суми коштів у зазначений період.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Таким чином, при застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 127/14077/13-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 стверджувала, що в 2001 році вона познайомилася і стала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , місце проживання якого у період з 24.11.2007 року по 01.07.2009 року було зареєстроване за адресою АДРЕСА_6 . Вказаний будинок є власністю дочки позивача.

З 11 лютого 2015 року по 19 липня 2017 року позивач та відповідач були зареєстровані та проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .

За час проживання однією сім`єю на ім`я ОСОБА_5 було придбано за спільні кошти:

- житловий будинок загальною площею 165,2 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був побудований у 2007 році спільно;

- житловий будинок загальною площею 155,7 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був побудований у 2009 році та проданий у 2017 році, за кошти від продажу якого було придбано дві квартири у м. Києві:

- квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м.,

- квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 53 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м.,

Крім того, протягом 2007-2008 років на підставі договорів купівлі-продажу було придбано 4 земельні ділянки, розташовані в смт Гребінки, Васильківського ( тепер - Білоцерківського) району Київської області: :

- з кадастровим номером :01:020:0069 площею 0,1200га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_7 , ;

- з кадастровим номером :01:020:0068 площею 0,0800 га цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_7 ,

- з кадастровим номером :01:011:0025 площею 0,1500 га цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), що розташована в АДРЕСА_1 ,

- з кадастровим номером :01:011:0026 площею 0,0412 га для ведення особистого селянського господарства, в АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 ( дочка ОСОБА_5 ) зазначала, що її батько ОСОБА_5 набув майно, яке на даний період часу є спадковим, за грошові кошти, належні його родині. Так, ОСОБА_5 працював на посаді голови правління ВАТ «Тростянецький м`ясокомбінат» та був одним із співвласників Товариства. Родині ОСОБА_15 належало 73,215 % акцій ВАТ «Тростянецький м`ясокомбінат» номінальною вартістю 3 278 806,68 грн. Протягом володіння контрольним пакетом акцій родина ОСОБА_15 отримувала дивіденди. В листопаді 2007 року даний пакет акцій було відчужено сім`єю, номінальна вартість акцій за курсом НБУ на дату продажу складала близько 650 тис. доларів США. За отримані грошові кошти від доходу з виплачених дивідендів, продажу нерухомого майна в м. Тростянець, та продажу акцій, ОСОБА_5 придбавав нерухоме майно, яке наразі складає спадкову масу.

Після закінчення своєї трудової діяльності в м. Тростянець ОСОБА_5 вирішив переїхати до смт. Гребінки, Київської області, де ним було придбано земельні ділянки та збудовані житлові будинки за адресами: АДРЕСА_8 , по АДРЕСА_9 . Після звершення будівництва ОСОБА_5 04.02.2016 року за договором купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0024, та договором від 04.02.2016 року, посвідченими приватним нотаріусом Довбнею І.В., відчужив один будинок по АДРЕСА_10 позивачу ОСОБА_1 , де вона і зараз проживає. Тоді як ОСОБА_5 проживав в будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Біла Церква, Київської області помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 80 років, що підтверджується актовим записом про смерть № 2401, здійсненим 08.11.2022 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 109 том 1).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, який посвідчено 21 вересня 2022 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Шелудченко О.В. У заповіті ОСОБА_5 зробив відповідні розпорядження щодо спадкового майна, яке є спірним, на користь сина ОСОБА_3 , доньки ОСОБА_2 та онука ОСОБА_4 , які є відповідачами у цій справі (а.с. 60-71 том 1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, для прийняття якої відповідно до закону строк спливав 08.05.2023 року.

11 листопада 2022 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. відкрито спадкову справу № 28/2022 після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №70610974 від 11.11.2022 року (а.с. 10, 18 том 2).

Із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись: 11 листопада 2022 року - дочка спадкодавця ОСОБА_2 та син спадкодавця ОСОБА_3 ; 06 грудня 2022 року - онук спадкодавця ОСОБА_4 , який 05.05.2023 року подав заяву про відмову від спадщини на користь своєї матері ОСОБА_2 (а.с. 8, 23, 34-60 том 2).

14 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя (а.с. 44, т. 2).

Постановою від 14.04.2023 року за вих. №85/02-31 нотаріусом відмовлено у видачі зазначеного свідоцтва з огляду на те, що заявниця не перебувала із спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі (а.с. 52 том 2).

На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на десять об`єктів нерухомого майна, які є предметом позову, а саме:

1) житловий будинок загальною площею 165,2 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 11.06.2009 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта №330369441 від 26.04.2023 року (а.с. 60-63, т. 1);

2) квартира АДРЕСА_2 загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №659 (а.с. 61, т. 1);

3) квартира АДРЕСА_3 загальною площею 53 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м., що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №521, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта №330369441 від 26.04.2023 року (а.с. 60-63 т. 1);

4) квартира АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І. за реєстровим №1297 (а.с. 232-233 том 2);

5) квартира АДРЕСА_5 , що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради від 20.05.2010 року (а.с. 230-231, т. 2);

6) земельна ділянка кадастровий номер :01:007:0012 площею 0,1248 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

7) земельна ділянка кадастровий номер :01:020:0069 площею 0,1200га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №766700 від 07.09.2012 року, що підтверджується відомостями про земельну ділянку (а.с. 64-65 том 1); Земельна ділянка придбана за договором купівлі-продажу від 18.03.2008 року № 2-684;

8) земельна ділянка кадастровий номер :01:020:0068 площею 0,0800 га цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №766699 від 07.09.2012 року, що підтверджується відомостями про земельну ділянку (а.с. 66-67 том 1); Земельна ділянка придбана за договором купівлі-продажу від 18.03.2008 року № 2-684;

9) земельна ділянка кадастровий номер :01:011:0025 площею 0,1500 га цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №790328 від 18.03.2008 року, що підтверджується відомостями про земельну ділянку (а.с. 68-69 том 1); Земельна ділянка придбана за договором купівлі-продажу від 02.03.2007 року № 1072;

10) земельна ділянка кадастровий номер :01:011:0026 площею 0,0412 га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №790329 від 18.03.2008 року, що підтверджується відомостями про земельну ділянку (а.с. 70-71 том 1). Земельна ділянка придбана за договором купівлі-продажу від 02.03.2007 року № 1072.

Судом також встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_16 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 110 том 1). Після смерті дружини ОСОБА_5 у інших зареєстрованих шлюбах не перебував.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мала близькі стосунки з ОСОБА_5 , що не заперечували відповідачі та що підтверджується фотографіями, на яких зображені позивач та ОСОБА_5 на відпочинку, у тому числі за кордоном, у відпустці, на святкових застіллях (а.с. 28-59, 206-224 том 1).

В період з 2001 року по червень 2009 року позивач працювала в Уманському державному педагогічному університеті імені Павла Тичини, що підтверджується копією з трудової книжки позивача (а.с. 25-27).

Спадкодавець ОСОБА_5 на день смерті мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

На день смерті ОСОБА_5 за вказаною адресою була також зареєстрована його дочка (відповідач у справі), що підтверджується інформацією на запит №69/04-18 від 14.11.2022 року Виконавчого комітету Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області (а.с. 17 том 2).

За вказаною адресою у період з 11.02.2015 року по 19.07.2017 була також зареєстрована позивач, яка з 19.07.2017 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною відміткою в паспорті позивача (а.с. 6-7 том 1).

З 19.07.2017 року позивач зареєстрована у будинку АДРЕСА_10 , що підтверджується відповідною відміткою в паспорті позивача (а.с. 6-7 том 1).

Зазначений житловий будинок АДРЕСА_10 позивач придбала у ОСОБА_5 04.02.2016 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Довбнею І.В. за реєстровим №78 (а.с. 239 том 2).

Після смерті ОСОБА_5 позивач звернулась до Виконавчого комітету Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області, який видав їй акт від 21.03.2023 року, у якому зазначено, що позивачка дійсно будувала і проживала в будинку по АДРЕСА_1 разом з громадянином ОСОБА_5 (а.с. 11 том 1).

Судом першої інстанції у судових засіданнях були допитані свідки:

Свідок ОСОБА_7 показав, що є сусідом позивачки, з померлим ОСОБА_5 у нього були хороші стосунки, він допомагав возити будматеріали для будівництва чотирьох будинків у смт. Гребінки, де проживав ОСОБА_5 . Гроші за доставку будматеріалів отримував від ОСОБА_5 та його зятя. Після того, як звели будинок, у ньому проживали позивачка та ОСОБА_5 як сім`я довгий час, приблизно з 2007-2008 року (а.с. 56-57 том 3);

Свідок ОСОБА_6 показав, що є сусідом ОСОБА_5 приблизно з 2007 року, проживає в смт. Гребінки з народження та є депутатом селищної ради. Думав, що ОСОБА_1 з ОСОБА_5 є подружжям, оскільки вони проживали в смт. Гребінки в будинку разом. ОСОБА_5 називав позивачку дружиною, проте чи був у них спільний бюджет, свідок повідомити не зміг (а.с. 56-57 том 3);

Свідок ОСОБА_17 показала, що добре знає родину ОСОБА_5 не тільки по роботі, вони проводили разом час, святкували разом свята. На території м`ясокомбінату ОСОБА_5 будував декілька будинків для себе. На ювілеї у жовтні 2003 року ОСОБА_5 представив їй ОСОБА_1 як далеку родичку та однокласницю. Знає, що ОСОБА_1 деякий час проживала в Умані, потім переїхала у Білу Церкву, де працювала і проживала. Свідок не вважає позиачку цивільною дружиною, оскільки ОСОБА_5 їй такого не казав. В подальшому ОСОБА_5 захворів, у нього були проблеми із серцем, була необхідна операція, про що їй повідомила ОСОБА_1 у телефонній розмові. Вона неодноразово сама приїжджала в лікарню, відвідувала ОСОБА_5 , проте позивачку жодного разу там не бачила. Зі слів ОСОБА_5 знає, що ОСОБА_1 казала йому, щоб він наймав собі доглядальницю. Після того, як захворів, ОСОБА_5 вважав себе кинутим, оскільки дітей турбувати не хотів, тому звертався до свідка та її чоловіка за допомогою (а.с. 80-84 том 3);

Свідок ОСОБА_18 показав, що був знайомий з ОСОБА_5 , спілкувався з ним, мав дружні відносини, купив у нього будинок, в подальшому у 2011 році купив магазин. З 2006 року він два роки приглядав за будинком ОСОБА_5 у м. Тростянець, проте позивачка ОСОБА_1 з ним там не проживала. До 2007 року ОСОБА_5 проживав у будинку сам. У 2009 році ОСОБА_5 познайомив його з позивачкою, сказав, що вони з нею земляки та що вона його однокласниця, як дружину ОСОБА_1 він не представляв (а.с. 80-84 том 3);

Свідок ОСОБА_14 показала, що є сусідкою позивачки з 2007 року, дуже часто приходила до них з ОСОБА_5 , вони залишали їй ключі від свого будинку, щоб вона доглядала господарство. Вона вважала позивачку та ОСОБА_5 парою, не знала, що вони були не розписані, в них були теплі стосунки, називали один одного «сонечко», були дуже дружні. Коли ОСОБА_5 захворів на серце, тільки позивачка та її зять доглядали за ним, дітей вона не бачила. Після того, як у ОСОБА_5 стався інсульт, то бачила сина. ОСОБА_5 з ОСОБА_1 завжди були удвох, вона бачила, як вони разом приїжджали на будівництво (а.с. 80-84 том 3).

Отже, показами свідків не підтверджено будь-яких фактів наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат для придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків саме у період придбання нерухомого майна ( квартир, земельних ділянок) та будівництва жилого будинку, що є предметом спору.

Тоді як зазначені відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 липня 2003 року ОСОБА_5 , який був на той час зареєстрований у АДРЕСА_11 , прибав за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_12 (договір посвідчений приватним нотаріусом КНМО Мойсеєнко Т.О. за реєстровим № 1764 - т. 2, а.с. 228).

08 червня 2004 року ОСОБА_5 продав зазначену квартиру АДРЕСА_12 , загальною площею 69 кв.м. за 254 000 грн. ( договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Онищенко В.С. за реєстровим № 5256 - т. 2, а.с. 229).

За інформацією комісії з цінних паперів та фондового ринку України щодо емітента ВАТ «Тростянецький м`ясокомбінат», станом на 2006 рік ОСОБА_5 володів 11,03% акцій, ОСОБА_3 - 24,997 % акцій, ОСОБА_2 - 24,997 % акцій, ОСОБА_4 - 12,194 % акцій ВАТ «Тростянецький м`ясокомбінат», що знаходиться за адресою Вінницька область, м. Тростянець, вул. Леніна, 16 ( а.с. 124, т.1).

Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_5 , станом на 2004 рік він працював головою правління ВАТ «Тростянецький м`ясокомбінат» ( а.с. 159, т. 1).

За договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-89/2-07 від 16 листопада 2007 року, ОСОБА_5 продав належні йому акції ВАТ «Тростянецький м`ясокомбінат» покупцю - ТОВ «Спецагропроект» за ціною 6 951 443 грн. 45 коп. ( а.с. 188-189, т. 1), сплатив податок з отриманого доходу ( а.с. 190-191, т. 1)

Виходячи із офіційного курсу долара США до гривні - 5,05 грн. за 1 долар США станом на 16 листопада 2007 року вартість продажу цінних паперів становила 1 376 523 долари США.

17 січня 2008 року ОСОБА_5 здійснив інвестування об`єкта нерухомості - квартири, площею 51,42 кв.м. за будівельною адресою АДРЕСА_13 , номер об`єкта будівництва - 4, в сумі 514 156 грн., що підтверджується розпискою № 41224 АКБ «Аркада» про вилучення свідоцтва до договору про участь у ФФБ ( а.с. 233, т. 2)

20 травня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення ВО Київської міської ради ( КМДА) було видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на проінвестровану квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 50,7 кв.м. ( а.с. 230, т. 2)

17 січня 2008 року між ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» та ОСОБА_5 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_4 , при цьому договором визначено, що вартість квартири - 775 100 грн. сплачується авансом, протягом п`яти робочих днів ( а.с. 234-235, т. 2).

Договір купівлі-продажу цієї квартири АДРЕСА_4 , площею 67,4 кв.м., було укладено ОСОБА_5 із ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» 02 червня 2009 року, договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бочаровою І.І. за реєстровим № 1297 ( а.с. 236, т. 2).

За договором купівлі-продажу від 02 березня 2007 року № 1072 ОСОБА_5 придбав дві земельні ділянки : :01:011:0025 площею 0,1500 га цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:0026 площею 0,0412 га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 70-71 том 1.)

За договором купівлі-продажу від 18 березня 2008 року ОСОБА_5 придбав земельну ділянку з кадастровим номером :01:020:0069 площею 0,1200га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку з кадастровим номером :01:020:0068 площею 0,0800 га цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 66-67 том 1).

11 червня 2009 року Гребінківською селищною радою ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на новозбудований двоповерховий жилий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 165 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м. (а.с. 174 -182, т. 1) Відповідно до даних технічного паспорта, рік забудови будинку - 2007.

28 листопада 2011 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_19 за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вірською А.І., нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_14 , загальною площею 1647,9 кв.м., а також земельну ділянку, на якій розташоване вказане нежитлове приміщення, відповідно за ціною 159 459 грн. та 38 489 грн. ( а.с. 167 - 170, т. 1).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Животовською Н.Г. за реєстровим № 2980, ОСОБА_5 продав ОСОБА_20 однокімнатну квартиру , загальною площею 50,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_15 , за ціною 709 500 грн.

Вказана квартира належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 20 травня 2010 року на підставі наказу від 22.04.2010 року № 535-С/КІ.

Відповідно до п. 4.3 договору продавець довів до відома покупця той факт, що відчужувана квартира є особистою власністю продавця, набутою в порядку реалізації права на безоплатну приватизацію, і осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру ( її частку) в тому числі відповідно до ст. 65, 74, 97 СК України, немає ( а.с. 172-173, т. 1).

02 лютого 2017 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_21 за договором купівлі-продажу , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. за реєстровим № 521, квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 53 кв.м. за ціною 1 214 937 грн., що становило 45 000 доларів США.

У пункті 1.8 договору купівлі-продажу покупець стверджував, що станом на 02 лютого 2017 року в зареєстрованому шлюбі не перебуває, фактичних шлюбних відносин ні з ким не підтримує, квартира набувається за особисті кошти, про що доведено до відома продавця ( а.с. 240 - 241, т. 1).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 09 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., ОСОБА_5 купив у ОСОБА_22 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 51, 4 кв.м., за ціною 1 211 062 грн., що є еквівалентом 45 000 доларів США.

У пункті 1.8 договору зазначено: покупець квартири у своїй заяві стверджує, що станом на 09 лютого 2017 року в зареєстрованому шлюбі не перебуває, фактичних шлюбних відносин ні з ким не підтримує, квартира набувається за особисті кошти, що доведено до відома продавця ( а.с. 14, т. 1).

21 вересня 2022 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Шелудченко О.В., згідно з яким ОСОБА_5 заповідав:

- сину - ОСОБА_3 : квартиру АДРЕСА_2 .

- дочці - ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_3 ; житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 ., з відповідними земельними ділянками за цією ж адресою; а також земельні ділянки : по АДРЕСА_1 , площею 0,0412 га, кадастровий номер :01:011:0026; по АДРЕСА_16 площею 0,1248 га, кадастровий номер :01:007:0012; по АДРЕСА_7 площею 0,0800га., кадастровий номер :01:020:0068; по АДРЕСА_7 площею 0,1200 га., кадастровий номер :01:020:0069.

- онуку ОСОБА_4 квартири: АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ( а.с. 116, т. 1).

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_1 , місце її проживання було зареєстроване: з 1996 року по 13.11.2009 року - у АДРЕСА_17 ( т. 2, а.с. 45)

- у АДРЕСА_18 у період з 17.11.2009 року по 30.12.2014 року; - за адресою АДРЕСА_1 у період з 11.02.2015 року по 19.07.2017 року; - за адресою АДРЕСА_10 - з 19.07.2017 року по даний період часу ( а.с. 7, т. 1).

Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 , станом на січень 2004 року позивач працювала на посаді доцента кафедри суспільних наук Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, та продовжувала працювати в цьому навчальному закладі до 30 червня 2009 року.

У період з 01 вересня 2009 року по 31 грудня 2014 року працювала завідувачем кафедри соціально-гуманітарних дисциплін у Білоцерківській філії Міжрегіональної академії управління персоналом ( а.с. 25-27, т. 1).

Згідно з договором купівлі-продажу від 23 грудня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори за реєстровим 2-2908, ОСОБА_1 продала ОСОБА_23 належний їй гараж, площею 16,4 кв.м за адресою АДРЕСА_19 , за 23 636 грн. ( а.с. 18-19, т. 1).

Згідно з угодою про завдаток, ОСОБА_1 зобов`язалась продати квартиру АДРЕСА_20 та гараж за ціною 62 000 доларів США, що становило 930 000 грн. ( а.с. 20 , т. 1).

04 лютого 2016 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Довбнею І.В. за реєстровим № 78, житловий будинок АДРЕСА_10 на земельній ділянці, площею 0,0918 га. Житловий будинок має загальну площу 152,6 кв.м., житлову - 44,1 кв.м. Продаж здійснено за ціною 149 000 грн. (а.с. 242. т. 2).

Вказаний жилий будинок належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Гребінківською селищною радою 18 грудня 2012 року. Ринкова вартість зазначеного будинку становила 759 922 грн.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4 , квартира АДРЕСА_5 були проінвестовані ОСОБА_5 у січні 2008 року, тобто незабаром після продажу ним у 2007 році акцій ВАТ «Тростянецький м`ясокомбінат» за ціною 6 951 443 грн. 45 коп. У цей же період часу 2007 - 2008 роки ОСОБА_5 було придбано земельні ділянки у смт. Гребінки та до 2012 року збудовано три жилі будинки, один із яких ОСОБА_5 продав позивачу за договором купівлі-продажу.

Разом з тим, належних та допустимих доказів тих обставин, що у цей період часу позивач ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_5 , вела з ним спільне господарство, мала спільний побут та спільний бюджет, матеріали справи не містять.

Натомість вбачається, що до 30 червня 2009 року позивач ОСОБА_1 проживала у м. Умань та працювала в Уманському державному педагогічному університеті ім. Павла Тичини. 07 серпня 2009 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_20 та у період з 17.11.2009 року по 30.12.2014 року місце проживання позивача було зареєстроване за вказаною адресою. Позивач працювала в Білоцерківській філії Міжнародної академії управління персоналом з 01.09.2009 року по 31.12.2014 року.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів тих обставин, що у період з січня 2004 року до 08 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, у них був спільний бюджет, вони вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати та між ними склались відносини, притаманні подружжю.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неналежної оцінки судом наданих нею доказів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки про відсутність відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , притаманних подружжю, свідчить, зокрема, факт укладення між ними договору купівлі-продажу будинку від 04 лютого 2016 року. Продаж було вчинено за 149 000 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. ( а.с. 242, т. 2).

Посилання позивача на ту обставину, що у період з 11 лютого 2015 року по 19 липня 2017 року вона з ОСОБА_5 були зареєстровані та проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , - висновків суду не спростовують, оскільки з вищевказаних доказів судом достовірно встановлено, що спірні земельні ділянки у смт. Гребінки були придбані ОСОБА_5 протягом 2007-2008 років, спірний жилий будинок збудовано у 2009 році, будівництво двох спірних квартир проінвестовано у січні 2008 року.

Щодо вказаного позивачем періоду, то у договорах купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 від 02 лютого 2017 року та квартири АДРЕСА_2 від 09 лютого 2017 року ОСОБА_5 стверджував, що фактичних шлюбних відносин ні з ким не підтримує, квартири набуваються за особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги позивача про невірну оцінку судом першої інстанції акту постійного проживання, складеного депутатом Гребінківської селищної ради Корнієнко М.М. , який засвідчив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були подружжям, разом будували будинок та проживали у ньому за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає безпідставними, а оцінку, надану судом першої інстанції зазначеному доказу - обґрунтованою.

Колегія суддів звертає увагу, що назва акту - «акт постійного проживання» суперечить змісту акту, в якому зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 будували і проживали у будинку АДРЕСА_1 , проте в акті не відображено, на підставі яких об`єктивних даних зафіксований цей факт у 2023 році, адже будинок був збудований у 2009 році. При цьому не взято до уваги, що з 2017 року до даного часу позивач зареєстрована у будинку АДРЕСА_10 .

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не надав належної оцінки показам свідків колегія суддів відхиляє, оскільки вищенаведеними показами свідків не підтверджено фактів наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат для придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 161/8104/21-ц, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

Із урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належних та допустимих доказів особистої фінансової участі у будівництві житлового будинку, придбанні земельних ділянок, інвестуванні будівництва квартир у м. Києві, придбанні квартир за договорами купівлі-продажу позивачем не надано, як і не надано доказів тих обставин, що у період будівництва спірного будинку в смт. Гребінки ( 2007 - 2009 роки) сторони проживали за однією адресою, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, у них виникли взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

Враховуючи те, що за результатами розгляду цієї справи не встановлено обставин, які б свідчили про те, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спірне нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частину спірного нерухомого майна.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалюючи додаткове судове рішення про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачів витрат на правничу допомогу по 5000 грн. на користь кожного, суд першої інстанції виходив з наступного.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 не зазначила орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу. У заяві від 13.09.2024 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дроботько О.В. зазначила, що витрати відповідачки на професійну правничу допомогу становлять 125 000 грн., а у заяві від 11.12.2024 року - просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 98 000 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем надано: - акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 06.12.2024 року на суму 98 000 грн. (а.с. 8-9, т. 4); - договір №25/05 про надання професійної правничої допомоги (послуг адвоката) від 25.05.2023 року (а.с. 87 т. 1). Тому суд вважав доведеними витрати відповідача ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами у розмірі 98 000 грн.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_3 не зазначив орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу. У заяві від 16.09.2024 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Бузань Ю.І. просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем надано: договір №05/12 про надання правової допомоги (послуг адвоката) від 05.12.2023 року (а.с. 106-107 т. 3); акт виконаних робіт від 09.09.2024 року, на суму 20 000 грн. (а.с. 108 т. 3). Тому суд вважав доведеними витрати відповідача ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами у розмірі 20 000 грн.

Частково задовольняючи подані представниками відповідачів заяви, суд першої інстанції вважав, що заявлені представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Дроботько О.В. витрати на правничу допомогу в розмірі 98 000 грн. та заявлені представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Бузань Ю.І. витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. є завищеними, неспівмірними зі складністю справи, з обсягом виконаної представниками роботи (участь в судових засіданнях, підготовка процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами справи, тощо), а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість витрат у заявленому розмірі.

Суд також врахував майновий стан позивача, а саме, що вона є пенсіонером, не здійснює підприємницьку діяльність , що може свідчити про те, що стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у більшому розмірі, становитиме надмірний тягар. Тому суд дійшов висновку про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., та на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., що буде необхідним і достатнім в даному конкретному випадку.

З висновками суду першої інстанції про часткове задоволення заяв та визначеним до відшкодування розміром витрат на оплату правової допомоги колегія суддів погоджується, вважає висновки суду законними та обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував обсяг виконаної адвокатами роботи, складність справи, критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, а також заперечення представника позивача щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу обсягу виконаних робіт. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню відповідачам.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги позивача, що про дату, час та місце судового засідання з приводу вирішення питання про судові витрати її не було повідомлено, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з довідкою про доставку електронного документу від 22.02.2025 року судова повістка-повідомлення була доставлена до електронного кабінету представника позивача - адвоката Дуля Т.В. 22.02.2025 року.

25 лютого 2025 року представник позивача - адвокат Погребняк В.О. подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи та заперечення проти заяв відповідачів щодо стягнення витрат на правничу допомогу ( а.с. 23 -29, т. 4).

З огляду на викладене, судове засідання 25.02.205 року, призначене для розгляду заяв відповідачів про стягнення судових витрат, було відкладене на 13.03.2025 року.

Про призначення судового засідання на 13.03.2025 року були належним чином повідомлені представники позивача Дуля Т.В. та Погребняк В.О. , шляхом доставки повісток до їх електронних кабінетів 27.02.2025 року ( а.с. 47, 48, т. 4).

13 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Погребняк В.О. через систему Електронний суд подав заяву про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 58, т. 4).

Доводи апеляційної скарги позивача про необхідність відмовити у стягненні витрат на користь відповідачів з тих підстав, що разом з першою заявою по суті відповідачі не подали попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження витрат на правову допомогу представники відповідачів надали належні докази, передбачені ст. 137 ЦПК України, натомість неподання стороною попереднього розрахунку витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат ( ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції належним чином врахував фінансовий стан позивача, зменшивши суму витрат відповідача ОСОБА_2 з 98 000 грн. до 5000 грн., тобто до 5,1 % від понесених витрат, а суму витрат відповідача ОСОБА_3 з 20 000 грн. до 5000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в додатковому рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, додаткове рішення ухвалене з дотриманням вимог процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 березня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.