Справа № 2-398/11
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

за участю секретаря - Савенко Д. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , заінтересована особа - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»

В С Т А Н О В И В :

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Н.В. (далі - приватний виконавець Павлюк Н.В.) звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Зазначав, що у нього на виконанні перебуває виконавчий лист, виданий Подільським районним судом м. Києва № 2-389/11 02.04.2012, ВП 72492541.

Відповідно до виконавчого листа, загальна сума, яка підлягає стягненню з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, складає 2487970,87 грн.

Відповідно до постанови приватного виконавця від 09.08.2023 відкрито виконавче провадження, постанова була надіслана ОСОБА_1 рекомендованою кореспонденцією із повідомленням про вручення, таким чином боржник повідомлена про початок примусового виконання.

Постановою приватного виконавця від 10.08.2023 було накладено арешт на кошти ОСОБА_1 у банківських установах; постановою приватного виконавця від 10.08.2023 було накладено арешт на нерухоме майно боржника, однак, у боржника відсутнє нерухоме майно, на яке можна звернути стягнення; транспортні засоби за боржником не зареєстровані; згідно відповіді ПФУ боржник не працює, доходу не отримує.

Незважаючи на вимогу приватного виконавця, викладену в постанові про відкриття виконавчого провадження, боржником не подано декларацію про майно та доходи у встановлений строк.

20.11.2025 боржнику скеровано виклик приватного виконавця на 03.12.2025 з вимогою явки в офіс приватного виконавця та надання документів.

Боржник на виклик приватного виконавця не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Згідно відповіді Управління ДМС в Київській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 08.06.2022, терміном дії до 08.06.2032, орган, що видав - 2101 ГУДМС України в Закарпатській області та паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданим 10.08.2017, терміном дії до 10.08.2027, орган, що видав - 3202 ВЦОД УДМС України в Київській області.

Посилаючись на те, що боржник від виконання своїх зобов`язань з виконання судового рішення ухиляється, просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк до повного виконання судового рішення згідно виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2012 № 2-398/11.

Приватний виконавець Павлюк Н.В. у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засівання був повідомлений належним чином.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом установлено, 02.04.2012 Подільським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-398/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укргазбанк» 51 412 дол. 86 центів США заборгованості за кредитним договором № 387-Ф/08 від 21.08.2008, 10 000 грн. пені за прострочку виконання зобов`язань по погашенню кредиту та 5 000 грн. пені за прострочку виконання зобов`язань по сплаті процентів, а також по 850 грн. судового збору та по 60 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного.

Відповідно до постанови приватного виконавця Павлюка Н.В. від 09.08.2023 відкрито виконавче провадження ВП 72492541 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

До постанови про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем Павлюком Н.В. додано копія списку № 154/2023 рекомендованих відправлень.

Разом з тим, доказів того, що ОСОБА_1 отримала постанову про відкриття виконавчого провадження, приватним виконавцем не надано.

Під час виконавчого провадження приватним виконавцем винесені: постанова від 10.08.2023 про арешт коштів боржника; постанова від 10.08.2023 про арешт майна боржника.

Також, приватним виконавцем отримані відповіді на його запити: від МВС України про відсутність даних про зареєстровані за ОСОБА_1 транспортні засоби; від Державної прикордонної служби України про те, що 19.08.2023 ОСОБА_1 перетнула кордон, напрям перетину - виїзд; від ДФС України про те, що ОСОБА_1 на обліку в органах ДФС не перебуває; від ПФУ про те, що відомості про отримання доходу ОСОБА_1 відсутні.

20.11.2025 приватним виконавцем Павлюком Н.В. надіслано виклик ОСОБА_1 про необхідність з`явитися до приватного виконавця 03.12.2025 щодо сплати боргу за виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату.

До виклику приватним виконавцем Павлюком Н.В. додано копія списку № 186/21.11.25 рекомендованих відправлень.

Разом з тим, доказів того, що ОСОБА_1 отримала виклик, приватним виконавцем не надано.

Таким чином, надані приватним виконавцем матеріали виконавчого провадження ВП 72492541 не містять будь-яких доказів, які б давали підстави для висновку про те, що боржник повідомлений про відкриття відносно нього виконавчого провадження, і як наслідок, ухиляється від виконання судового рішення..

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом України у листі від 01.02.13 «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», у сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше. Отже, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. На нашу думку, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання".

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із змісту подання державного виконавця, боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язання, проте не надано доказів того, що він безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, або доказів, які дають підстави вважати, що боржник має намір ухилитися від виконання рішення суду шляхом залишення території України, а також доказів того, що вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боржником суми боргу, а тому висновок про умисні дії боржника щодо уникнення виконання судового рішення є передчасним та неспівмірним з огляду на надані суду письмові докази.

Згідно з п. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю вчасною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах, національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав чи свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" від 26.11.2009 р. Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2013р. у справі "Хлюстов проти Росії". Згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Хлюстов проти Росії" від 11.07.2013р. ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання".

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" слід розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини переборної сили, події тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ст. 313 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні.

Також суд вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовлює пришвидшення виконання рішення суду.

Доказів, які б свідчили про те, що боржник дійсно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, не надано.

До того ж, не надано доказів належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження (отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження), належного виклику боржника до приватного виконавця, тобто відсутні відомості про обізнаність боржника з наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання.

За викладених обставин, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні подання.

Керуючись ст. ст. 12, 268, 353-354, 441 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , заінтересована особа - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення - 29.12.2025.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Суддя С. С. Захарчук