Справа № 204/8335/25
Провадження № 2/204/4077/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро» про зобов`язання звільнення за власним бажанням, вчинення певних дій та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив зобов`язати відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади водія, видати трудову книжку зі внесенням записом про звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, провести розрахунок та стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 206 408 грн. 70 коп.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 07.05.2023 року по 28.05.2025 року, де працював на посаді водія. 28.05.2025 року він написав заяву про звільнення та виплату заборгованості по заробітній платі, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, а також просив видати трудову книжку. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 206 408,70 грн. Зазначає, що станом на дату подання позовної заяви, відповідач не звільнив його, не видав копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та не провів розрахунок та не видав трудову книжку. Тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 19 серпня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 19 серпня 2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

19 вересня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач ТОВ «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро» позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивач був прийнятий на посаду водія вантажних автомобілів з 22.05.2023 року згідно наказу № 11-квід 19.05.2023. На момент прийняття позивача на работу, йому було 19 років, та у нього було посвідчення водія категорії В. Позивач запевняв, що в кінці травня 2023 року він повинен був отримати посвідчення водія категорії С, а в подальшому Д та Е. Дані обставини дозволяли б відповідачу допустити позивача до роботи на вантажному транспортному засобі. Однак, позивач не отримав ці категорії та не надав для підтвердження відповідачу. Однак, вказаний працівник фактично жодного робочого дня на ТОВ «ТК «ФАД» не відпрацював, що підтверджується щоденно складеними актами про відсутність працівника на робочому місці. Так, у період з 22.05.2023 по 30.06.2025 відсутність Позивача на робочому місці зафіксована Відповідачем актами за номерами з 1 по 552. З огляду на те, що Відповідач безпідставно був відсутній на робочому місці більш ніж 2 роки Відповідачем прийнято рішення про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - як особу, яка вчинила прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином вважає, що оскільки позивач жодного разу не був присутній на робочому місці, рішення відповідача про звільнення ОСОБА_1 з посади водія вантажних автотранспортних засобів відповідає вимогам законодавства. З огляду на вказане вважають, що оплата праці з позивачем не повинна була проводитись, оскільки він не виконував жодної роботи, щоб таку оплату отримати. Із доданих до позовної заяви документів вбачається, що позивач у якості доказів підтвердження заборгованості зі сплати заробітної плати надає Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5. Однак, дана довідка є неналежним доказом, тобто таким, що не підтверджує заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати заробітної плати. Форма ОК-5 є додатком 5 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 6 розділу V), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1. Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. Такого ж висновку щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18). Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно позивача підтверджують лише його страховий стаж за період з 2023 року до 2025 року та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з травня 2023 року по квітень 2025.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позову та не заперечується стороною відповідача у відзиві, позивач ОСОБА_3 , був прийнятий на роботу у ТОВ «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро» на посаду водія вантажних автотранспортних засобів з 22.05.2023 року за основним місцем роботи, робочий день встановлено у розмірі 8 годин, заробітна плата згідно штатного розкладу, що підтверджується наказом № 11-к від 19 травня 2023 року.

Наказом № 14-к від 30.06.2025 року позивача звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із тривалою відсутністю на робочому місці та не виконання своїх посадових обов`язків з посади водія автотранспортних засобів.

До матеріалів справи позивачем долучено копію заяви від 28.05.2025 року на ім`я директора ТОВ «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро», про звільнення з посади водія за власним бажанням з 01.06.2025 року, яка відповідно до поштового повідомлення Укрпошти направлена 28.05.2025 року.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 1, 2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Системний аналіз статей 21, 94 КЗпП України, дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження факту нарахування заробітної плати та наявності заборгованості по заробітній платі надано у якості доказу довідку форми ОК-5. Однак, суд вважає, що дана довідка не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості по заробітній платі, оскільки ця довідка є додатком 5 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхуванння та містить лише індивідуальні відомостей про застраховану особу.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18) та у постанові від 31 травня 2021 року у справі №242/3051/18 (провадження №61-1021св19).

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни.

За змістом ст. 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується.

Частиною першою ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною третьою статті 38 КЗпП передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Аналізуючи наведені вище положення закону, можна дійти висновку, що ст. 38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, роботодавець може розірвати трудовий договір (як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу (в т. ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 6 грудня 2023 року у справі № 727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш, ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Частиною першою ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Так, з зазначеного, вбачається, що чинними нормами законодавця роботодавець вправі звільнити працівника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за наявності об`єктивних підстав та доказів, що і було вчинено стороною відповідача.

Як вбачається з доданих до відзиву матеріалів, позивач ОСОБА_1 протягом з 22.05.2023 року по 30.06.2025 року був відсутній на роботі з 09:00 до 18:00 год., що підтверджується відповідними Актами за номерами з 1 до 552 «Про відсутність на роботі», складені за підписом директора та водія.

Таким чином, твердження позивача про порушення його трудових прав та наявність заборгованості по невиплаченій йому заробітній платі в сумі 206 408 грн. 70 коп., спростовуються наданими відповідачем доказами.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що позивач виконував роботу відповідно до посадових обов`язків та йому не виплачувалась заробітна плата, до матеріалів справи не надано.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі з 2023 року по 2025 рік у розмірі 206 408 грн. 70 коп. задоволенню не підлягає через його необґрунтованість та недоведеність.

Що стосується позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади водія та видати йому трудову книжку з записом про звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільнені, то суд вважає такі вимоги необґрунтованими та такими, що також не підлягають задоволенню по наступним підставам.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з долучених документів до відзиву, відповідно до Наказу 14-к від 30.06.2025 року, позивача було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із тривалою відсутністю на робочому місці та не виконання своїх посадових обов`язків з посади водія автотранспортних засобів.

Тобто, у судовому засіданні встановлено, що позивач не приступав до виконання своїх трудових обов`язків, йому не нараховувалася заробітна плата, його було звільнено у зв`язку із тривалою відсутністю на робочому місці та не виконання своїх посадових обов`язків, а тому підстави для зобов`язання відповідача видавати трудову книжку з записом про звільнення позивача за власним бажанням, видати письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільнені, відсутні.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за заявленими вимогами, а у задоволенні позовних вимог відмовлено, то не має підстав для стягнення судових витрат з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 21, 38, 40, 94, 115, 139, 147 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Фаворит Авто Дніпро» про зобов`язання звільнення за власним бажанням, вчинення певних дій та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Чечелівський районний суд міста Дніпра шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська