Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3237/25 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М. Галацевич О.М.,

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін у м. Житомирі цивільну справу №279/3237/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулося до суду із даним позовом у якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 29651,20 грн, яка складається із: 8000,00 грн - тіло кредиту та 21651,20 грн - нараховані проценти та судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що 17 липня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено електронний договір №6870581 про надання споживчого кредиту, згідно умов якого, сума кредиту складає 8000,00 грн, строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту - 11.07.2024 вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього Договору. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 8000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Відповідно до п.1.5.1 кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору. Станом на дату звернення до суду відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, оплати за кредитним договором не здійснював. 27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №27.05/24-Ф, згідно з умовами якого, клієнт відступив фактору право грошової вимоги у тому числі за кредитним договором укладеним із відповідачем.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 серпня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" заборгованість за кредитним договором №6870581 від 17.07.2023 в сумі 29651,20 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" сплачений судовий збір у сумі 2422, 40 грн та 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним, висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують фактичне підписання долученого до матеріалів справи кредитного договору від 17.07.2023 № 6870581, яке в свою чергу не підтверджує, що ОСОБА_1 , належним чином був ознайомлений та погодилась із викладеними умовами у тексті договору та зобов`язаний їх виконувати. Долучений до позовної заяви договір про надання споживчого кредиту від 17.07.2023 № 6870581, паспорт споживчого кредиту та графік платежів не містить електронного підпису одноразового ідентифікатора C1873, що підтверджується під час відповідної перевірки на сайті Центрального засвідчу вального органу за адресою https://czo.gov.ua/verify, відповідний скріншот додається. Суд не взяв до уваги, що відповідно, до договорів факторингу, при відступлені прав вимоги клієнт зобов`язаний передати фактору усі документи, які підтверджують наявність права вимоги та згідно Акту приймання передачі документації передати належним чином засвідченні копії відповідних первинних документів, які підтверджують укладання договору, тобто сам договір, розрахунки по договору, усю первинну документацію та інше. Наявні в матеріалах справи паперові копії спірних кредитних договорів не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення договорів між відповідачем та кредиторами. Відповідно до вимог законодавства, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Із долученої копії договору, згідно якої ТОВ "Фінансова Компанія "Фінтраст Капітал" стягує суму заборгованості у розмірі 29651,20 грн, цей договір є електронним документом, створеним і збереженим в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. Реквізити договору не містять інформацію про їх підписання відповідачем, тобто не містять електронний підпис ОСОБА_1 . Згідно п. 9.20 Факторингу № 27.05/24-Ф від 27.05.2024 року до договору додаються наступні документи, що складають його невід`ємну частину: Додаток №1 Реєстр боржників; Додаток №2 Акт приймання-передачі реєстру боржників; Додаток № 3 повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором; Додаток №4 акт приймання-передачі документації; Додаток №5 надання інформації з реєстру боржників у електронному вигляді; Додаток №6 Акт приймання-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному вигляді. Відповідно до п. 1.2. договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. В день, коли здійснюється перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників, клієнт зобов`язаний передати фактору інформацію згідно реєстру боржників в електронному виді за формою, наведеною в додатку №5 до цього договору, на підставі Акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному виді (Додаток № 6). Як вбачається із матеріалів справи, такі додатки не містять жодних даних, щодо укладеного договору, згідно якого проводиться стягнення, ні дані самого відповідача ОСОБА_1 , ні дані права вимоги, щодо розміру суми яка стягується. Вказані додатки до договору не містять усіх необхідних реквізитів, як і не містять фактично жодних умов до договору. Приймаючи рішення, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що згідно долучених до матеріалів справи доказів підстав вважати, що за договорами факторингу відбулася передача права вимоги до відповідача, оскільки в наданих позивачем додатках до вказаних договорів факторингу відсутні будь-які відомості про відповідача ОСОБА_1 , а всі вказані додатки до договору факторингу не містять відомостей про боржників, не досягнуто істотної умови договору факторингу. Також суд першої інстанції не звернув увагу, що витяг з реєстру боржників до договору факторингу, не є належним та допустимим доказом оскільки, виготовлений самим позивачем та не містить підписів двох сторін. Без підписів сторін договору факторингу є одностороннім та не містять будь-яких посилань на первинні документи, які б підвереджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є документом, що складений самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач. За таких обставин, твердження позивача про набуття ним права вимоги за договором факторингу до відповідача ОСОБА_3 не підтверджено належними та допустимими доказами. Таким чином, ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал» не довело порушення своїх прав у спірних правовідносинах. Зазначає, що із Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що представник позивача адвокат Столітній Михайло Миколайович є представником в більше ніж 50 аналогічних справах, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного позову. Заявлена сума витрат на правову допомогу не відповідає розумності їх розміру, з урахуванням складності справи підлягає зменшенню до 1000,00 грн.

12 грудня 2025 року представник ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» - Крюкова М.В. подала відзив у якому просить залишити рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28.08.2025 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у апеляційній інстанції у розмірі 8000,00 грн. У відзиві зазначає, що на підтвердження укладання договору №6870581 про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна», позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі, який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «C1873», який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі Кредитний договір. Відповідач, оформлюючи кредитний договір заходить на Веб-сайт ТОВ «Авентус Україна» https://www.creditplus.ua, реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст кредитного договору та де він має змогу ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Таким чином, відповідач має примірник оригіналу кредитного договору та паспорту споживчого кредиту. Доступ до особистого кабінету клієнта має тільки відповідач. ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. Як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості Товариством в свою чергу було надано розрахунок заборгованості по кредитному договору, який оформлений належним чином, як документ Товариства, що підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою Товариства. Переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера, зазначений платіжний провайдер має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків та внесений в Державний реєстр фінансових установ, що підтверджується свідоцтвом. 27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. Право позивача на стягнення заборгованості з відповідача підтверджено належними та допустимими доказами, що і встановив суд першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись з позовом до суду, ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал» посилається на те, що 17 липня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 6870581 про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п.1.2 Договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_2 .

Згідно п.п. 1.3, 1.4, 1.5.1 договору сума кредиту складає 8000,00 грн; строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів кожні 30 днів. Дата повернення кредиту та сплата відсотків визначені в графіку платежів, що є Додатком №1 до цього договору; стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору.

Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби (п.1.6 договору).

Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод факт/факт (п. 3.1 Договору).

Згідно довідки, виданої ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 29.05.2024 року кошти у розмірі 8000,00 грн було перераховано на картку № № НОМЕР_1 .

27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №27.05/24-Ф, згідно з умовами якого, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги строк виконання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суми основного зобов`язання, плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інших платежів, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно витягу з Реєстру боржників (Додаток №1) до Договору факторингу № №27.05/24-Ф від 27.05.2024, слідує, що заборгованість боржника під порядковим номером 4133 ОСОБА_1 за кредитним договором № 6870581, становить 22328,00 грн. з яких: 8000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 14328,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Відповідно до розрахунків заборгованості за договором №6870581 від 17.07.2023 року, загальний розмір заборгованості за період з 17.07.2023 року по 11.07.2024 становить 29651,20 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що він обґрунтований, розмір заборгованості підтверджується розрахунком, що не спростовано відповідачем.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша ст.519 ЦК України).

Із системного аналізу можливо дійти висновку, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі №752/8842/14-ц.

Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу процентів, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №27.05/24-Ф, згідно з умовами якого, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги строк виконання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суми основного зобов`язання, плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інших платежів, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно витягу з Реєстру боржників (Додаток №1) до Договору факторингу № №27.05/24-Ф від 27.05.2024, слідує, що заборгованість боржника під порядковим номером 4133 ОСОБА_1 за кредитним договором № 6870581, становить 22328,00 грн. з яких: 8000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 14328,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Надана копія договору факторингу №27.05/24-Ф від 27.05.2024, витяг з реєстру боржників, платіжні інструкції про оплату за договором факторингу, Акт прийому-передачі реєстру боржників від 27.05.2024, містять підписи сторін, що підтверджує укладення договору та перехід права вимоги від клієнта до фактора.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №753/20537/18 відображений правовий висновок згідно з яким, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Матеріали справи не містять доказів визнання судом договору факторингу від 27 травня 2024 року за №27.05/24-Ф недійсними. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена.

Отже, колегія суддів визнає, що копія договору факторингу, витяг з реєстру боржників, платіжні інструкції про оплату за договором факторингу, Акт прийому-передачі реєстру боржників від 27.05.2024 є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Відтак, позивач набув право вимоги до відповідача на підставі та у порядку, передбаченому чинним законодавством.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У даній справі встановлено, що 17 липня 2023 року ОСОБА_1 підписав договір про надання споживчого кредиту №6870581. Сума кредиту складає 8000,00 грн; строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів кожні 30 днів. Дата повернення кредиту та сплата відсотків визначені в графіку платежів, стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору. Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби (п.1.6 договору). Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод факт/факт (п. 3.1 Договору). Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором С1873 17 липня 2023 року.

ОСОБА_1 погодився на укладення договору, саме на таких умовах, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С1873.

Відтак посилання в апеляційній скарзі, на те, що ОСОБА_1 не підписував вказаного договору є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеними судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Договір про надання споживчого кредиту №6870581 від 17.07.2023, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину.

Матеріали справи не містять і заявник не надав суду доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору.

На підтвердження перерахування ОСОБА_1 коштів у розмірі 8000,00 грн, у матеріалах справи наявна відповідь ТОВ «ФК «Контрактовий Дім», із якої вбачається, що на банківську картку № НОМЕР_1 були перераховані кошти у розмірі 8000,00 грн, даний номер банківської карти, на яку було перераховано кошти вказаний ОСОБА_1 у договорі про надання споживчого кредиту № 6870581 від 17.07.2023 року (п.2.1 розділу 2 договору).

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить.

Оскільки товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.

При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та зворотного представником не доведено.

Згідно норм статті 46 Закону України «Про платіжні послуги»: а) порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; б) виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; в) надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників г) надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: - номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/податкового номера або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або - унікального ідентифікатора отримувача. д) надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг. У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право: 1) зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного отримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; 2) не уточнювати номер рахунку та/або код отримувача. У такому разі надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.

Зважаючи на вищенаведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась.

Таким чином, перерахування кредитних коштів відбувалось на картковий рахунок вказаний ОСОБА_1 в укладеному між сторонами договорі.

Згідно розрахунку заборгованості за договором споживчого кредиту, заборгованість ОСОБА_1 становить 29651,20 грн, з яких: 8000,00 грн. - тіло кредиту; 21651,20 грн. - відсотки, за користування кредитними коштами.

Доказів погашення заборгованості матеріали справи не містять.

Відтак, встановивши укладення договору про надання споживчого кредиту №6870581, погодження строку кредитування - 360 днів та відсоткової ставки між сторонами, відсутність сплати тіла та відсотків за користування кредитом, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на зменшення розміру стягнутих судових витрат з 4000,00 грн до 1000,00 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Позов ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» задоволено повністю.

Разом з тим, судом першої інстанції, враховано складність справи, витрачений час та обсяг виконаних робіт, засади розумності, виваженості та справедливості обґрунтовано зменшено розмір витрат на правову допомогу з 10000,00 грн. до 4000,00 грн.

У зв`язку з цим, рішенням суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» - Крюкова М.В. просить стягнути 8000,00 грн витрати на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції. На підтвердження заявлених витрат надано: договір про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022, ордер на надання правничої допомоги в Житомирському апеляційному суді; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, звіт про надання правової допомоги від 10.12.2025, платіжну інструкцію від 10.12.2025 про оплату 8000,00 грн за написання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 820/479/18 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, «Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, беручи до уваги складність справи, принцип співмірності судових витрат, обсяг наданих адвокатом послуг в суді апеляційної інстанції (подання відзиву), колегія суддів приходить до висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000,00 грн, що відповідатиме критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 серпня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрати за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді