Номер провадження № 2/521/9479/25
про залишення позовної заяви без руху
18 грудня 2025 року м. Одеса
Суддя Хаджибейського районного суду міста Одеси Шевчук Н.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (громадянина Латвійської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення аліментів
У грудні 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася до Хаджибейського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 (громадянин Латвії) про стягнення аліментів на утримання дитини.
Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.
Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 подана з порушенням вимог ЦПК України, у зв`язку з чим потребує залишенню без руху, виходячи з такого.
Під час прийняття позовної заяви, судом встановлено, що вона не відповідає вимогам ст. 175-177 ЦПК України.
Так, відповідно до п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України в позовній заяві зазначається повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Відповідно до ст. 28 ЦПК України законодавцем визначено принцип підсудності справ за вибором позивача, зокрема, вказано, що позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Згідно з п. 9, 10 вказаної вище статті позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Судом з позовної заяви позивача вбачається, що відповідач ОСОБА_3 є громадянином Латвійської Республіки, тобто громадянином іноземної держави.
Визначення поняття «іноземний елемент» надано в п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», а саме іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: а) хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; б) об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; в) юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини.
Відповідно до ст. 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (ч.2 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").
Відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.
Якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. (ч. 1ст. 3 Закон України «Про міжнародне приватне право»).
Розділ XII вказаного вище Закону чітко встановлює правила підсудності.
Так, ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст. 76 цього Закону.
У ст. 76 вказаного вище Закону визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:
1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 цього Закону;
2)якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;
3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;
4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;
5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;
6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;
7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;
8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;
9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;
10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;
11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;
12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
Вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід враховувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу.
На сьогодні діє Договір між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах. За приписами ст.27 вказаного договору визначено правовідносини між батьками та дітьми, а саме, якщо місце проживання будь-кого з батьків та дітей знаходиться на території другої Договірної Сторони, то правовідносини між ними визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина..
Як встановлено судом з матеріалів цивільної справи дитина, яка народилася у позивача та відповідача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України, відповідач є громадянином Латвійської Республіки, відомості про проживання чи реєстрацію якого в Україні - відсутні, і позивачем таких доказів не надано.
Також позивачем не зазначена інформація про місце проживання відповідача в Латвійській Республіці, отже суд позбавлений можливості направити відповідачу копії документів та позову на виконання вимог Договору про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, який підписаний 23.05.1995 року, ратифікований Україною 22.11.1995 року та набув чинності 12.07.1996 року.
Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 № № 1092/5/54 (далі - Інструкція), ця Інструкція визначає порядок опрацювання доручень про вручення документів, отримання доказів, вчинення інших процесуальних дій, а також клопотань про визнання і виконання судових рішень на виконання чинних міжнародних договорів України з питань надання правової допомоги в цивільних справах.
Відповідно до ч. 1 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Право суду на звернення із відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави закріплене і в ч. 1 ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право».
3 урахуванням ст. 17 Конвенції 1993 року та п.2.3 Інструкції, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або іншу мову. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову.
Відповідно до ч.3 ст. 499 ЦПК України, судове доручення про надання правової допомоги оформлюється українською мовою. До судового доручення додається засвідчений переклад офіційною мовою відповідної держави, якщо інше не встановлено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Суд зазначає, що поданий позивачем позов про стягнення аліментів з відповідача, який є іноземним елементом - громадянином Латвійської Республіки, і відомостей щодо місця проживання або місцезнаходження якого, або рухомого чи нерухомого майна на території України немає, може бути розглянутий Хаджибейським районним судом міста Одеси, але з обов`язковим врученням копій позову та інших документів судом України шляхом звернення з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Водночас, для реалізації розгляду справи та дотримання судом прав та інтересів відповідача у даній справі, як іноземного елементу, позивачу до суду слід скерувати позовну заяву у новій редакції із зазначенням актуальної адреси проживання відповідача на території Латвійської Республіки та надати копію позовної заяви і додатки до неї із нотаріально завіреним перекладом на державну мову запитуваної Сторони.
Відповідно до ч. 1ст. 185 ЦПК України, суд, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.175 і 177 ЦПК України протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до ч.2 ст. 185 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Отже, позивачці необхідно надати суду належні докази проживання відповідача на території України, місцезнаходження його майна або зазначити місце проживання відповідача в Латвійській Республіці. У випадку, коли відповідач не проживає на території України, позивачу слід надати копії позову та документів із завіреним перекладом на державну мову запитуваної Сторони.
Водночас суд зазначає, що позивачка не позбавлена права на звернення до фахівця в галузі права з метою отримання нею правничої допомоги, який в силу своїх повноважень може скерувати відповідні запити щодо місця проживання (реєстрації) відповідача у даній справі, а також отримання відповідних доказів щодо доходу.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не було дотримано вимог ст. 175 і 177 ЦПК України, що відповідно до приписів ст. 185 ЦПК України є підставою для залишення позовної заяви без руху з наданням строку для усунення вказаних недоліків.
Керуючись ст. 175,177, 185, 260 ЦПК України, Хаджибейський районний суд міста Одеси
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (громадянина Латвійської Республіки) про стягнення аліментів - залишити без руху.
ОСОБА_1 усунути встановлені при поданні позовної заяви недоліки, зазначені в ухвалі суду протягом 10 днів з дня отримання через підсистему «Електронний Суд» ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Роз`яснити, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк, виконає вимоги, визначені статтями 175,177 ЦПК України, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.
Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві (ч.3 ст.185 ЦПК України).
Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху направити позивачу до виконання.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Н.О. Шевчук