Справа № 591/7239/25
Провадження № 2/591/1541/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Ніколаєнко О.О.,

за участю секретаря судового засідання Полякової А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Грицай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу № 591/7239/25 за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що в липні 2023 року СУ-41 будівельно-монтажного управління йому було видано ордер № 31 на заняття жилої площі вдвох кімнатах гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання ордеру він одразу поселився у дане житло. З метою приватизації кімнат звернувся до Сумської міської ради, але представником відповідача було повідомлено про неможливість приватизації у зв`язку з використанням позивачем у 1994 році своїх житлових чеків. Вважає дії відповідача протиправними, тому просить суд визнати за ним право власності на кімнати № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 за набувальною власністю.

Позивач та його представник заявлені підтримали із зазначених підстав.

Представник відповідача у відзиві проти позову заперечувала, зазначивши, що набувальна давність на комунальне майно не поширюється. Станом на дату звернення до суду жодних дій, які б свідчили про намір позивача приватизувати кімнати АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 у гуртожитку , він не вчиняв. Також зазначає, що відповідачем не порушено майнові права позивача. Враховуючи вищевикладене, підстави для задоволення позову відсутні.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що більше 20 років правомірно проживає у спірних приміщеннях, що не заперечується сторонами, несе витрати по їх утриманню, добросовісно володів майном, тому вважає, що набув право власності на таке майно за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 04 липня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 15.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду .

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. З копії ордеру № 31 від 27.07.2003 року на вселення в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 30,8 кв.м. , вбачається, що він виданий на ім`я ОСОБА_1 (а.с.6).

З 11.08.2004 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9).

Позивач до житлового приміщення був вселений на підставі згоди відповідача.

19.01.2012 року виготовлено технічний паспорт на житлові приміщення (номер зазначено як 210,40) (а.с.10-12).

Згідно відповіді Управління комунального майна Сумської міської ради від 22.07.2025 року неприватизовані житлові приміщення будинку АДРЕСА_5 перебувають у комунальній власності Сумської міської територіальної громади (а.с.32).

Право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 в Реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 17.12.2025 року (а.с.41-44).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Судом встановлено, що позивач на підставі ордера вселився у 2003 році та з цього часу проживає у спірному приміщенні.

Статтею 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Тобто, право користування спірним нерухомим майном у позивача виникло на підставі ордеру, виданого у встановленому законом порядку, що фактично виключає безтитульність володіння цим нерухомим майном.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 200, 247, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності за набувальною давністю на кімнати № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКППП НОМЕР_2 .

Відповідач: Сумська міська рада, місцезнаходження: м.Суми, майдан Незалежності, 2, .

Повний текст рішення складений 19.12.2025.

Суддя О.О. Ніколаєнко