ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2025 року в цивільній справі номер 932/12716/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 03.09.2011 року між сторонами укладено шлюб, від шлюбу спільних дітей немає. У листопаді 2020 року сталася подія, яка призвела до віддалення один від одного як подружжя, виникнення непорозумінь та неможливості подальшого спального проживання. З 2020 року подружжя мешкає окремо, спільного господарства не веде. На початку липня 2022 року відповідачка разом із своєю сестрою виїхала до Великобританії, де і проживає зараз. Позивач вважає, що сім`я розпалася остаточно та шлюб зберегти неможливо.

Позивач просив суд встановити факт фактичного припинення шлюбних відносин з грудня 2020 року; розірвати шлюб між ним та відповідачкою.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03.09.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1325, розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачці залишено прізвище « ОСОБА_3 ».

12.02.2025 року позивачем подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій ОСОБА_1 зауважує, що судом не вирішено одну з викладених ним у позовній заяві вимог вимогу про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин з грудня 2020 року.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2025 року в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин подружжям з грудня 2020 року відмовлено.

Із вказаним судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2025 року у цивільній справі №932/12716/24 та ухвалити нове по суті заявлених вимог встановивши факт фактичного припинення шлюбних відносин подружжям з грудня 2020 року.

Доводами апеляційної скарги наведено, що додаткове рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки не враховує матеріали цивільної справи.

Суд першої інстанції, розглядаючи питання встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин сторін, помилково зазначає інший термін ніж термін, який вживається законодавцем, а саме: встановлення факту окремого проживання (припинення шлюбних відносин) за минулий час. Більше того, суд помилково зазначає, що такого способу захисту цивільних прав не існує, що не узгоджується ні з чинним матеріальним, ні з чинним процесуальним правом та судовою практикою.

У матеріалах цивільної справи міститься заява відповідачки про визнання позову в повному обсязі, тобто відповідачка визнала всі позовні вимоги та підтвердила, що шлюб сторін фактично припинився у 2020 році.

Від відповідачки відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів, зокрема, про розірвання шлюбу.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 03.09.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис №1325.

У грудні 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому він просив встановити факт фактичного припинення сторонами шлюбних відносин з грудня 2020 року; розірвати шлюб між ним та відповідачкою.

Відповідачка в судові засідання суду першої інстанції не з`явилась, надала заяву, згідно з якою позовні вимоги визнала та також просила розглянути справу без її участі.

23.01.2025 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено, шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Ухвалюючи додаткове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту фактичного припинення сторонами шлюбних відносин з грудня 2020 року, суд першої інстанції виходив з її безпідставності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Статтею 104 СК України визначено підстави припинення шлюбу. Так, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим; шлюб припиняється внаслідок його розірвання; якщо один із подружжя помер до набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його смерті; якщо у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу один із подружжя помер, вважається, що шлюб припинився внаслідок його розірвання.

За змістом статті 119 СК України суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Згідно з частиною першою статті 120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом, і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. Таким чином, встановлення режиму окремого проживання не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте до цього.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що у грудні 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому він просив встановити факт фактичного припинення сторонами шлюбних відносин з грудня 2020 року; розірвати шлюб між ним та відповідачкою.

Відповідачка в судові засідання суду першої інстанції не з`явилась, надала заяву, згідно з якою позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила розглянути справу без її участі.

Разом з тим, згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Позивачем не надано доказів на підтвердження факту фактичного припинення шлюбних

відносин з грудня 2020 року.

Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що питання припинення шлюбу, який зареєстровано, передбачені статтею 104 СК України, тому, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції правомірно виснував, що тимчасове роздільне проживання не є підставою для встановлення припинення шлюбних відносин, коли законом визначено вичерпний перелік підстав такого припинення.

За таких обставин, виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовної вимоги про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин з грудня 2020 року, оскільки ця вимога не підтверджена належними та допустимими доказами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: