Справа № 346/5466/25
Провадження № 22-ц/4808/1778/25
Головуючий у 1 інстанції Сольський В. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Кузів А.В.

учасники справи

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Коломийська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2025 року, постановлену судом у складі судді Сольського В.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Коломийська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву обґрунтовано тим, що заявниця є власницею 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 22 квітня 1998 року та зареєстрованого за №497. Заявниця зверталась до Центру надання адміністративних послуг м. Коломия з метою отримання компенсацію на нерухоме майно, яке пошкоджено внаслідок повномасштабної військової агресії російської федерації проти України. При огляді поданих документів встановлено, що у договорі дарування допущено помилку (описку) та невірно зазначено прізвище заявниці « ОСОБА_2 » замість вірного « ОСОБА_3 ».

Через допущення у договорі дарування помилки, заявниця не може реалізувати своє право на належне їй житло.

Просила встановити факт належності їй договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Середина-Будської державної нотаріальної контори 22 квітня 1998 року та зареєстрованого в реєстрі за № 497.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 29 жовтня 2025 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на те, що судом не враховано положення п.п.1,12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де серед іншого зазначено, що суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Зазначає, що договір дарування від 22 квітня 1998 року зареєстрований у реєстрі за №497 посвідчувався державним нотаріусом Серединно-Будської нотаріальної контори-Вялковою С.І., яка припинила нотаріальну діяльність, а нотаріальна контора ліквідована, що підтверджується Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру нотаріусів. У зв`язку з цим, виправити описку в позасудовому порядку є неможливим. На момент звернення до Коломийського міськрайонного суду даний документ був відсутній. Інформаційну довідку отримано 05.11.2025 року вже після відмови у відкритті провадження, що робить неможливим вирішити дане питання, наведені обставини судом не встановлено.

Також вказує, що коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Суд першої інстанції міг з`ясувати дані факти шляхом надання терміну на усунення недоліків поданої заяви та надати можливість долучити додаткові докази.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги.

У судове засідання представник Коломийської міської ради не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, про, що свідчить довідка про доставку електронного документу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права,які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд виходив з того, що чинним законодавством передбачено можливість виправлення помилок у тексті нотаріального документа та оскарження відмови у вчиненні такої нотаріальної дії. З наданих доказів не вбачається, що заявниця застосовувала досудовий порядок вирішення питання виправлення помилки та зверталась до нотаріальних органів щодо виправлення помилок у договорі дарування та отримала відмову у вчиненні такої дії.

Суд звернув увагу, що заінтересованою особою у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, визначено Коломийську міську раду, однак жодного обґрунтування вказаного твердження не надано.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

За приписами статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно до п. 6 ч. 1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У відповідності до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Враховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення:

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року №643/6447/19 (провадження №61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19 (провадження №61-14667св20).

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» міститься роз`яснення про те, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документів, відповідно до чинного законодавства.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення фату, що має юридичне значення ОСОБА_1 зазначала, що є власницею 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 22 квітня 1998 року та зареєстрованого за №497. Для отримання компенсації на нерухоме майно, яке пошкоджено внаслідок повномасштабної військової агресії росії проти України заявниця зверталась до Центру надання адміністративних послуг м. Коломия. При огляді поданих документів встановлено, що у договорі дарування допущено помилку (описку) та невірно зазначено прізвище заявниці « ОСОБА_2 » замість вірного « ОСОБА_3 », що суперечить відомостям, зазначеним у паспорті. Через допущення у договорі дарування помилки, заявниця не може реалізувати своє право на належне їй житло.

На підтвердження обставин викладених у заяві, ОСОБА_1 надала копію договору дарування, посвідченого державним нотаріусом С-Будської державної нотаріальної контори, у якому зазначено обдарована « ОСОБА_1 », копію паспорта, картку платника податків, копію пенсійного посвідчення із значенням прізвища « ОСОБА_1 ».

Відмовляючи в задоволенні заяви суд не врахував роз`яснень, які містяться у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не запропонував заявниці подати докази про те, що особа, яка посвідчила договір дарування, в даному випадку нотаріус С-Будської державної нотаріальної контори (нотаріальна контора) не має можливості внести до нього відповідні виправлення та передчасно дійшов висновку, що заявницею не застосований досудовий порядок вирішення данного питання і доводи апеляційної скарги є слушними.

Суд в ухвалі зазначив, що суду не зрозуміло, чому заявниця зазначила заінтересовану особу - Коломийську міську раду.

Разом тим, суд не врахував, що відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Суд першої інстанції не з`ясував які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи та підлягають виклику в судове засідання, не запропонував заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Цивільно-процесуальним кодексом України не визначено осіб, які є заінтересованими у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які суд розглядає в порядку окремого провадження. Коло заінтересованих осіб визначається залежно від мети встановлення фактів, взаємовідносин таких осіб із заявником у зв`язку з фактами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їхні права та обов`язки. Неправильне визначення такої особи заявником не є підставою для відмови в задоволенні заяви, оскільки заінтересовані особи повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 5 лютого 2025 року у справі № 183/4366/24, провадження № 61-14909св24.

Згідно ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2025 року скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статях 141,142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, справу направлено для продовження розгляду, апеляційний суд не вирішує питання розподілу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, це питання має вирішити суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 367,374,379,382,384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева