Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року місто Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючої судді Швець М. В., за участі секретаря судового засідання Терещук М.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної нещасним випадком на виробництві,

встановив таке.

До суду звернувся представник позивача адвокат Заборський О. В. із зазначеною позовною заявою. Просив суд розглянути її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд виніс ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач скористався своїм правом участі у справі та подав до суду відзив. Також подав до суду клопотання про витребування доказів від відповідача довідки про наявність у нього рахунку для поповнення. Суд окремою ухвалою відмовляє у витребуванні зазначеного документа, оскільки він не відповідає вимозі доказу не є документом, який може підтвердити або спростувати обставини справи. Крім того, клопотання не відповідає вимогам ст. 84 ЦПК України: зокрема, у ньому не зазначено про вжиті позивачем заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Позиції сторін.

Позивач заявив про відшкодування моральної шкоди в розмірі 120 000 грн, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 11.10.2011. Просив також відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 грн.

Обґрунтував позов таким. З 27.06.2000 по 02.09.2025 він працював різальником гарячого металу на Публічному акціонерному товаристві «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Відповідно до Акту спеціального розслідування нещасного випадку № 32 (Н-5), 11 жовтня 2011 року о 14 годині 30 хвилин у депо з ремонту шлаковозів цеху з ремонту металургійного обладнання №1 ремонтного виробництва (ЦРМО №1 РВ) механоремонтного комплексу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» надійшли для ремонту два шлаковози №19 та №73 з доменного цеху №1. Майстер з ремонту обладнання (металургійного) спецрухомого складу ЦРМО №1 РВ ОСОБА_2 видав завдання бригаді у складі 5 працівників, серед яких був і слюсар-ремонтник ОСОБА_1 , під керівництвом бригадира ОСОБА_3 , на виконання ремонтних робіт на шлаковозі. Під час виконання робіт, а саме заміни ходового візка, лафет шлаковоза не був повністю опущений на посадкове місце. О 14:25 ОСОБА_3 дав команду машиністу крана ОСОБА_4 здійснити натяг зйомного вантажозахоплювального пристрою для повторного підйому та опускання лафета. У цей час ОСОБА_1 , діючи з власної ініціативи, перебуваючи з протилежного боку шлаковоза, присів біля нього для огляду посадкового місця лафета на ходовому візку з метою виявлення причин, через які лафет не встановлювався належним чином. Під час огляду він поклав ліву руку на верхню частину ходового візка. О 14:30 відбулося раптове довільне опускання лафета на посадкове місце, внаслідок чого пальці лівої кисті ОСОБА_1 були затиснуті між ходовим візком та упором лафета. В результаті цього ОСОБА_1 отримав такі травми: синдром короткочасного стиснення лівої кисті; відкриті скалкові переломи основ фаланг IVV пальців та V п`ясткової кістки лівої кисті із задовільним співвідношенням уламків; забиту рану III пальця лівої кисті. Таким чином, зазначений нещасний випадок на виробництві, що стався з вини посадових осіб ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», призвів до тривалого лікування, психологічної травми та втрати повноцінного функціонування лівої кисті, що має істотне значення для професійної діяльності Позивача.

У своєму відзиві представник відповідача ОСОБА_5 просила у позові відмовити з огляду на те, що не було встановлено вчинення з боку відповідача будь-яких винних, неправомірних дій, що могли б призвести до виникнення нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, відтак відсутня одна з обов`язкових передумов для відшкодування відповідачем моральної шкоди. Крім того, позивач не надав суду належних доказів, які підтверджували б факт спричинення йому моральної шкоди. Розмір заявленої моральної шкоди належним чином позивачем не вмотивований, завищений тане відповідає тяжкості та характеру шкоди, про наявність якої стверджує позивач. Розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу завищений і не співмірний зі складністю справи. Просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3 000 грн.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Фактичні обставини, встановлені судом.

За відомостями Трудової книжки позивача (а. с. 11-15) з 27.06.2000 до 02.09.2025 року позивач працював у ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» слюсарем-ремонтником на різних ділянках.

Згідно з Актом № 32 розслідування нещасного випадку, що стався 11 жовтня 2011 року о 14 годині 30 хвилин на Публічному акціонерному товаристві «АрселорМіттал Кривий Ріг» щодо ОСОБА_1 , складеним 13.10.2011 комісією з розслідування нещасного випадку ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (а. с. 20-22), за результатами нещасного випадку викладено такі обставини, за яких стався випадок: 11.10.2011 року о 08 годині 30 хвилин до депо з ремонту шлаковозів цеху з ремонту металургійного обладнання №1 ремонтного виробництва (ЦРМО №1 РВ) механоремонтного комплексу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» надійшли для ремонту два шлаковози № 19 та № 73 з доменного цеху № 1. Майстер з ремонту обладнання (металургійного) спецрухомого складу ЦРМО №1 РВ ОСОБА_2 видав завдання бригаді у складі 5 працівників, серед яких був і слюсар-ремонтник ОСОБА_1 , під керівництвом бригадира ОСОБА_3 , на виконання ремонтних робіт на шлаковозі № 73. При проведенні заміни ходового візка, лафет шлаковоза повністю не опустився на посадкове місце. О 14 годині 25 хвилин ОСОБА_3 дав команду машиністу крана ОСОБА_4 на натяжіння зйомного вантажозахватного пристрою для повторного підйому та опускання лафета. В цей час за власною ініціативою слюсар-ремонтник ОСОБА_1 (що знаходився біля шлаковоза з протилежного боку), присів біля шлаковоза, щоб оглянути посадкове місце лафета на ходовому візку та вияснити причину, за якої лафет не встановлювався на посадкове місце, при цьому поклав ліву руку на верхню частину ходового візка. О 14 годині 30 хвилин сталося довільне опускання лафета на посадкове місце і пальці лівої кисті ОСОБА_1 були затиснуті між ходовим візком та упором лафета, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав синдром короткочасного стиснення лівої кисті, відкриті скалкові злами основ основних фаланг 4-5 пальців та 5-ї п`ясткової кістки лівої кисті з задовільним співвідношенням уламків, забиту рану 3-го пальця лівої кисті.

В розділі 4 цього ж Акту (причини нещасного випадку), однією з причин нещасного випадку зазначено невиконання вимог інструкції з охорони праці слюсарем-ремонтником цеху з ремонту металургійного обладнання № 1 ремонтного виробництва ОСОБА_1 та слюсарем-ремонтником (бригадиром) цеху з ремонту металургійного обладнання № 1 ремонтного виробництва ОСОБА_3 ; інша причина невиконання посадових обов`язків майстром з ремонту обладнання спецрухомого складу цеху з ремонту металургійного обладнання № 1 ремонтного виробництва ОСОБА_2 посадових інструкцій на підприємстві (а. с. 21 зворот).

Згідно з довідкою про ступінь втрати професійної працездатності від 11.10.2011 серії 10 ААА № 008478, позивачу встановлено 15% втрати професійної працездатності по 01.08.2013, зазначено про дату переогляду 01.07.2013 (а. с. 26).

У 2013 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії АБ № 0005119 від 09.07.2013, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2014 (а. с. 26 зворот).

У 2014 році позивачу було встановлено 15% втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії АБ № 0005473 від 09.07.2014, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2015 (а. с. 27).

У 2015 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії 12 ААА № 013563 від 15.07.2015, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.06.2016 (а. с. 27 зворот).

У 2016 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії 12 ААА № 018572 від 16.06.2016, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2017 (а. с. 28).

У 2017 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії 12 ААА № 018954 від 16.07.2016, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2018 (а. с. 28 зворот).

У 2018 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії 12 ААА № 052123 від 01.08.2018, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2019 (а. с. 29).

У 2019 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії 12 ААА № 055461 від 17.07.2019, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2021 (а. с. 29 зворот).

У 2021 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії 12 ААА № 059205 від 28.07.2021, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2023 (а. с. 30).

У 2023 році позивачу було встановлено 15 % втрати професійної працездатності повторно, видано довідку серії 12 ААА № 121958 від 02.08.2023, в якій зазначено, що він не потребує медичної та соціальної допомоги, призначено переогляд 01.07.2025 (а. с. 30 зворот).

Згідно з Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 14.07.2025 позивачу встановлено 15 % втрати професійної працездатності з 01.08.2025, призначено повторне оцінювання відсотка непрацездатності 01.08.2028 (а. с. 16-17).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Оцінка аргументів сторін та висновки суду.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч. 3, 4 зазначеної статті, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці; забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, роботодавець повинен забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань у працівників.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах, серед яких - принцип пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Згідно зі ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі ст. 237? КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З наведених норм суд робить висновок про те, що створення і забезпечення нешкідливих та безпечних умов праці це зона відповідальності працедавця.

Водночас у працівника є своя зона відповідальності: дотримання умов з охорони та безпеки праці в тій частині, за яку він сам відповідає. Зокрема, згідно зі ст. 14 Закону України «Про охорону праці» працівник, серед іншого, зобов`язаний: дбати про особисту безпеку і здоров`я; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва. Нормами Кодексу законів про працю України також передбачені аналогічні обов`язки працівника. Так, статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці; статтею 159 - обов`язок працівника виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці.

Як встановив суд з наданих доказів, Актів про нещасний випадок та проведення розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем, сам позивач частково винуватий у цьому випадку, оскільки під час самовільного огляду посадкового місця лафета на ходовому візку не подбав про особисту безпеку та здоров`я; допустив порушення вимог законодавства про охорону праці: порушив вимоги п. 2.1.1, 3.5.1, 3.11.1 Інструкції з охорони праці для стропальників структурних підрозділів підприємства ОП.228.17.11, п. п. 1.13, 3.1, 7.3, 14.2, 14.4, 2.3.4, 2.4.2, 2.10 робочої інструкції слюсаря-ремонтника 6 розряду (СРС) цеху з ремонту металургійного обладнання № 1 ремонтного виробництва РІ.099.18559.040, ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» (а. с. 22).

Відомостей про незгоду та/або оскарження зі складеними за результатом нещасного випадку актами та, відповідно, зафіксованими у них обставинами та висновками комісії позивач не надав.

Разом з тим суд враховує положення ч. 2 ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Отже, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявність моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками, та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).

Нещасний випадок, який став підставою для звернення з позовом у цій справі, пов`язаний з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Нещасний випадок стався у 2011 році, суду надані докази про наявність втрати професійної працездатності в розмірі 15% станом на 2011-2025 роки. У довідках МСЕК зазначено про те, що позивач не потребує медичної та соціальної допомоги. Оцінюючи надані в сукупності докази, суд враховує таке.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, передбачений також ст. 81 ЦПК України.

У Постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц міститься такий висновок щодо тягаря доказування: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс» (п. 81).

Верховний Суд у своїй Постанові від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц зазначив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача; пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Отже, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Заявлена у цій справі моральна шкода пов`язується з нещасним випадком 2011 року та наслідками для здоров`я, пов`язаними з ним. Суд визнає той факт, що заподіяна здоров`ю шкода у будь-якому випадку впливає на моральний стан людини та призводить до моральної шкоди. Водночас позивач недостатньо, на думку суду, обґрунтував розмір заявленої шкоди; сам опис заподіяної йому моральної шкоди - зведений до загальних фраз, та не конкретизований.

Враховуючи зазначене, обставину часткової вини самого позивача у нещасному випадку, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

На підтвердження надання позивачу правової допомоги адвокат Заборський О.В. надав суду ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 (а. с. 32), прибутковий касовий ордер від 06.10.2025 (а. с. 10), Акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги та на представлення інтересів від 06.09.2025 (а. с. 9), розрахунок витрат на правову допомогу у справі відповідно до Договору про надання правової допомоги та на представлення інтересів від 06.09.2025 (а. с. 9 зворот). Однак у матеріалах справи відсутня копія договору про надання правової допомоги. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про те, що наданих суду доказів недостатньо для підтвердження обставини їх надання.

На підставі зазначеного, керуючись статтями 62, 76-81, 89, 141, 178, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив таке.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної нещасним випадком на виробництві задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 (тридцять тисяч) гривень, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», , місцезнаходження: вул. Орджонікідзе, буд. 1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Рішення суду складено та підписано 23 грудня 2025 року.

Суддя: М. В. Швець