Провадження № 2/592/4444/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Бичков І. Г. , розглянувши позовну заяву представниці позивачки ОСОБА_1 адвоката Закоцьола Наталії Олегівни до Сумської міської військової адміністрації Сумського району Сумської області, третя особа: Департамент інфраструктури міста Суми Сумської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В :

18.12.2025 представниця позивачки ОСОБА_2 адвокат Закоцьола Н. О. звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до Сумської міської військової адміністрації Сумського району Сумської області, третя особа: Департамент інфраструктури міста Суми Сумської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, із змісту якого вбачається, що 24.03.2025 приблизно о 14:01 збройними силами російської федерації було здійснено ракетний удар по цеху промислового підприємства СНВО ім. Фрунзе у м. Суми. Внаслідок атаки було пошкоджено, зокрема, двоповерховий будинок, в якому на першому поверсі знаходиться власність позивачки нежитлове приміщення офіс за адресою: АДРЕСА_1 , площею 32,1 м ? . За даним фактом 24.03.2025 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 438 КК України, кримінальне провадження № 0000065, з якого також вбачається, що майно позивачки було пошкоджено. 07.10.2025 Сумською міською військовою адміністрацією було ухвалено розпорядження № 348-ОД Про демонтаж пошкодженого внаслідок збройної військової агресії російської федерації багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 . В розпорядженні вказано про те, що з метою ліквідації наслідків збройної агресії російської федерації на території Сумської міської територіальної громади, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 № 474 Про затвердження Порядку виконання робіт з демонтажу об`єктів, пошкоджених або зруйнованих внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів , від 27.09.2022 № 1073 Про затвердження Порядку управління відходами, що утворились у зв`язку з пошкодженням (руйнуванням) будівель та споруд внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій або проведенням робіт з ліквідації їх наслідків та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України , враховуючи звіт 0Б-05-20 від 28.04.2025 за результатами проведеного обстеження, виконаного ТОВ Головна випробувальна лабораторія в будівництві , рішення Сумської обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій (протокол 4 від 13.06.2025) , лист виконавчого комітету Сумської міської ради від 02.10.2025 № 7963/03.02.-07 про замовника робіт з демонтажу, керуючись п. 46 ч. 2 та п. 8 ч. 7 ст. 15 Закону України Про правовий режим воєнного стану , було ухвалено, зокрема, провести повний демонтаж аварійно небезпечного багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер звіту про обстеження ТО01:7075-9912-9523-0981. 17.10.2025 позивачка самостійно звернулась з заявою до Сумської міської військової адміністрації, Сумської міської ради та до Департаменту інфраструктури міста з проханням не зносити належне їй на праві власності нежитлове приміщення, оскільки воно пошкоджене, а не зруйноване та, не дивлячись на відсутність в ньому систем комунікації, є придатним для використання, а тому не може бути знесене або просила вирішити питання про надання компенсації за знесене майно. Придатність приміщення позивачки для подальшого використання підтверджується актом № 1490 комісійного обстеження об`єкта від 04.04.2025, відповідно до висновків якого встановлено, що: пошкодження придатно для перебування. Додатково це підтверджується фотознімками та відеофіксацією, з яких однозначно вбачається, що приміщення знаходиться в належному, технічно справному і фактично доброму стані та є повністю придатним для використання за призначенням. 23.10.2025 Сумською міською військовою адміністрацією було надано відповідь, в якій зазначено про те, що стан житлового будинку АДРЕСА_1 , непридатний для використання за цільовим призначенням, в той же час відповідач нічого не вказує саме про стан нежитлового приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_1 , площею 32,1 м ? , яке належить позивачці. Надалі відповідачем було процитовано зміст розпорядження про демонтаж багатоквартирного будинку, але фактично клопотання позивача в цій частині не розглянув та будь-якого рішення (чи то про задоволення, чи то про відмову у задоволенні) не прийняв, чим порушив вимоги ст. 50 Закону України Про адміністративну процедуру , відповідно до якої адміністративний орган розглядає подане учасником адміністративного провадження клопотання невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин не пізніше трьох робочих днів з дня його надходження, та приймає рішення щодо нього. Аналогічну відповідь було надано Департаментом інфраструктури міста Суми СМР від 29.10.2025. Крім того, розпорядження, за своєю суттю, є суперечливим, оскільки відповідно до порядку виконання робіт з демонтажу об`єктів, пошкоджених або зруйнованих внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 19.04.2022 № 474, - пошкоджений об`єкт об`єкт, на якому внаслідок впливу зовнішніх факторів відбулася часткова руйнація конструктивних елементів, але який не потребує повного демонтажу та може бути приведений у експлуатаційно придатний стан шляхом подальшої реставрації, реконструкції або капітального ремонту; - демонтажні роботи (демонтаж) особливий різновид будівельних робіт, що виконуються на пошкоджених або зруйнованих об`єктах з метою ліквідації (видалення) частини або всіх їх конструктивних елементів. Отже, з наведених норм Постанови КМУ № 474 чітко випливає: пошкоджений об`єкт не є тотожним зруйнованому, і такий об`єкт може бути приведений у пригодний для подальшої експлуатації стан шляхом ремонту, реконструкції чи реставрації. Демонтаж же дозволяється лише тоді, коли існує доведена технічна неможливість відновлення будівлі або наявні ризики, що роблять її подальше використання небезпечним. Нежитлове приміщення позивачки є невід`ємною частиною конструктивної системи багатоквартирного будинку та інтегроване в його несучі елементи. Тому здійснення демонтажу будинку АДРЕСА_2 без одночасного демонтажу приміщення позивачки є технічно неможливим. Відтак рішення відповідача фактично прирівнює непошкоджене та придатне до експлуатації приміщення позивачки до зруйнованого. З вказаного можна дійти висновку про те, що відповідач, навмисно вчиняє такі дії що під виглядом демонтажу будинку АДРЕСА_2 демонтувати приміщення 73-1 та незаконно та без дотримання процедури примусового відчуження майна, демонтувати майно позивачки без подальшого відшкодування та або заміни приміщення. Технічний звіт ОБ-05-202 також свідчить про наявність у відповідача прихованої мети цілеспрямованого знищення майна, що перебуває у приватній власності позивачки, оскільки його зміст обмежується виключно констатацією аварійного стану багатоквартирного житлового будинку в цілому, що було використано як формальну підставу для видання розпорядження про демонтаж № 348-ОД від 07.10.2025. Водночас у зазначеному звіті повністю відсутній будь-який аналіз технічного стану нежитлового приміщення, що належить позивачці на праві приватної власності, яке є невід`ємною частиною конструктивної системи будинку. За таких обставин технічний звіт ОБ-05-202 не може бути покладений в основу спірного розпорядження про демонтаж, оскільки він не містить жодних висновків щодо технічного стану саме приміщення позивачки, ступеня його пошкодження, можливості відновлення чи реконструкції та не встановлює жодних підстав для його ліквідації. Фактично відповідач ухвалив рішення про демонтаж приватного майна без будь-якої технічної оцінки такого майна, що свідчить про свавільність прийнятого рішення та його невідповідність принципам законності, обґрунтованості та пропорційності. Таким чином, розпорядженням Сумської міської військової адміністрації № 348-ОД від 07.10.2025 відповідач фактично здійснив примусове відчуження належного позивачці майна, та позбавив її права власності. За своїм правовим змістом такі дії відповідають переходу майна у власність держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, як це визначено п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану . Водночас зазначене розпорядження було ухвалене з істотним порушенням вимог чинного законодавства, без наявності передбачених законом підстав та без дотримання встановленої процедури примусового відчуження. Внаслідок цього відповідачем було порушено гарантоване позивачці право приватної власності, закріплене ст. 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним. Вказане конституційне положення конкретизовано ч. ч. 1, 2, 3 ст. 321 ЦК України, яка кореспондує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У зв`язку з тим, що відповідач ухвалив протиправне розпорядження, яким істотно було порушено право приватної власності позивачки, вона вимушена звернутись до суду з вимогою про визнання такого розпорядження протиправним та його скасування, в іншому випадку виконання такого розпорядження призведе до невідворотних негативних наслідків, а саме: повної втрати позивачкою права власності на належне їй майно, оскільки вказаний об`єкт підлягає демонтажу (фактичному знищенню) без виплати будь-якого відшкодування та без надання рівноцінного майна взамін, що є грубим порушенням конституційних гарантій захисту права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Згідно ч. 5 ст. 41 Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Аналогічні положення містить ч. 3 ст. 321 ЦК України, за якою примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Одним із видів примусового відчуження об`єктів права власності є реквізиція, види, правила, умови та підстави проведення якої регламентовані положеннями ст. 353 ЦК України. Реквізиція є однією з передбачених законом підстав для припинення права власності (п. 9 ч. 1 ст. 346 ЦК України) . Реквізицією в юридичній науці називають примусове оплатне відчуження майна державою у власника за надзвичайних обставин на підставі та в порядку, визначених законом, за умови попереднього та повного відшкодування його вартості або без такого. Метою реквізиції є усунення наслідків, що виникли або можуть настати через стихійне лихо, аварію, епідемію, епізоотію, воєнний або надзвичайний стан та за інших надзвичайних обставин, або запобігти таким наслідкам, наприклад, забезпечити безпеку фізичних осіб, врятувати майно або знищити заражених тварин чи рослини у разі епізоотії або епіфітотії. Аналогічний висновок викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 284/276/16-ц. Відмінністю між реквізицією (ч. 1 ст. 353 ЦК України) та реквізицією в умовах надзвичайного чи воєнного стану (ч. 2 ст. 353 ЦК України) є момент відшкодування вартості майна: у першому випадку його має бути здійснено до примусового відчуження майна, а в другому випадку обов`язок держави відшкодувати вартість майна настає після його примусового відчуження. Ч. ч. 2, 3 5 ст. 353 ЦК України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується. У разі реквізиції майна його попередній власник може вимагати надання йому натомість іншого майна, якщо це можливо. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з агресією російської федерації проти України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні було введено воєнний стан, який діє і на даний час. Під час дії воєнного стану при примусовому відчуженні майна відповідач мав, зокрема, керуватись вищевказаними законами та Законом України Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану . Примусове відчуження майна позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості (п. 1 ст. 1 Закону України Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану ) . Ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 7 Закону України Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначено, що про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності) ; 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна відомості про місцезнаходження (адреса) , для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попередньої повної компенсації) . Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів. Право державної власності на майно виникає з дати підписання акта. У разі примусового відчуження майна, яке відповідно до цього Закону здійснюється з компенсацією, до акта додається документ, що містить висновок про вартість майна на дату його оцінки, яка проводилася у зв`язку з прийняттям рішення про його примусове відчуження, якщо інше не встановлено цим Законом. П. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі Щокін проти України визначено, що вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом . Вираз на умовах, передбачених законом найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.03.2003 у справі Полторацький проти України ) . Оскільки при ухваленні оскаржуваного розпорядження відповідач порушив вищевказані норми права, примусово відчужив майно без зазначення мотивів, не потримався порядку, встановленого законом, не склав акт про примусове відчуження, тому отримати навіть компенсацію за власне майно позивачка також не в змозі. Враховуючи всі обставини справи, можна дійти висновку про те, що відповідач під виглядом демонтажу багатоквартирного будинку намагається приховати справжню мету, яка спрямована на безпідставне позбавлення позивачки права власності, оскільки примусово відчужив майно під виглядом демонтажу багатоквартирного будинку, пошкодженого внаслідок збройної агресії рф. Ринкова вартість належного позивачці приміщення становить 915900,00 грн. , що підтверджується Звітом про оцінку майна НС 22/5-25. Це майно є для позивачки не лише об`єктом нерухомості, а й основним засобом провадження підприємницької діяльності. Втрата доступу до приміщення вже призвела до повної зупинки підприємницької діяльності, яка була єдиним стабільним джерелом доходу. Внаслідок дій відповідача позивачка фактично втратила доступ до власного приміщення. Її підприємницька діяльність повністю зупинена. Вона позбавлена можливості працювати та забезпечувати своє існування та своєї сім`ї. Іншого приміщення для ведення господарської діяльності позивачка не має, а, отже, вона не має і жодного реального шансу відновити бізнес. Особливих моральних страждань і відчуття правової безпорадності викликає те, що всі ці наслідки спричинені не діями третіх осіб, а рішеннями органу державної влади, який мав би бути гарантом законності та захисту прав людини. Натомість позивачка зіштовхнулася з штучними перешкодами, протиправними розпорядженнями та затягуванням процесу, що змусило її звертатися до різних інстанцій, а тепер і до суду лише для того, щоб зберегти своє майно. При цьому спірне розпорядження ухвалене без дотримання вимог Конституції України та спеціального законодавства щодо примусового відчуження майна, без проведення будь-якої оцінки наслідків для власника та без надання гарантій компенсації. Фактично позивачку поставлено перед фактом: її майно буде знищене, а право власності припинене свавільно та безповоротно. Ці обставини свідчать про ризик невідворотної та непоправної шкоди, оскільки демонтаж призведе до остаточної втрати об`єкта права власності. З огляду на те, що рішення приймалося без дотримання Конституції України, ЦК України, Закону України Про правовий режим воєнного стану , Закону України Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану та без забезпечення гарантій компенсації, очевидним є перевищення відповідачем своїх повноважень. Варто також зазначити про те, що з початку повномасштабного вторгнення держава здійснює системні заходи щодо підтримки бізнесу та збереження робочих місць, що прямо впливає на економічну та оборонну спроможність країни. Дії ж відповідача суперечать цій державній політиці та створюють небезпечний прецедент, коли органи місцевого самоврядування можуть свавільно позбавляти суб`єктів підприємництва права власності під виглядом демонтажу. Також такі дії створюють ризик відтоку бізнесу в інші громади та навіть за межі України, що прямо суперечить державній політиці та інтересам національної безпеки, оскільки саме надходження від підприємницької діяльності та сплачувані податки є важливим елементом фінансового забезпечення Збройних сил України та обороноздатності держави. Сукупність наведених фактів підтверджує незаконність оскаржуваного розпорядження, наявність безпосередньої загрози порушення конституційних прав позивачки та необхідність судового захисту шляхом визнання розпорядження протиправним і його скасування. Позивачка не може нести тягар негативних наслідків від неправомірних дій суб`єктів владних повноважень щодо недотримання відповідачами вимог законодавства. У контексті обставин даної справи вона вважає за необхідне зазначити про те, що у справі Рисовський проти України Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу належного урядування . Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів) , дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати: спід із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи. Критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03.11.2020 у справі № 922/88/20, провадження № 12-59гс20, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, провадження № 12-136гс19, від 19.05.2020 у справі № 910/23028/17, провадження № 12-286гс18, від 28.01.2020 у справі № 50/311-6, провадження № 12-143гс19 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 591/5242/18, провадження № 14-168цс20) . Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України) . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.06.2023 у справі № 686/8141/22, провадження № 61-5313св23, зазначено про те, що: Відповідно до вимог ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі, інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом . Підсумовуючи, вона зазначає про те, що не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права фізичною особою, у якому дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права. Спірні правовідносини виникли внаслідок прийняття розпорядження про демонтаж багатоквартирного будинку, що приховує мету відповідача примусового відчуження майна, яке порушує ст. 41 Конституції України, відповідно до якої, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а, отже, спір, що виник між сторонами у цій справі, стосується майнових прав позивача та має приватно-правовий характер, а, отже, та обставина, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, не змінює правову природу спірних правовідносин, оскільки вимоги позивача стосуються захисту майнових прав. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. П. 3.2. рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної в постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги для встановлення обґрунтованості понесених позивачем витрат не потрібен. У справі, що розглядалася, договором про надання правової допомоги визначений фіксований розмір винагороди адвоката, а тому останній не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Зазначена позиція підтримана також Верховним Судом при розгляді справи № 235/4969/19. Оскільки позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом через ухвалення протиправного розпорядження відповідачем, вона понесла витрати на правову допомогу адвоката у сумі 20000 грн. . Розмір гонорару зафіксовано у додатковій угоді до договору про надання правничої від 07.11.2025. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, докази реальності понесення зазначених судових витрат підтверджуються платіжною інструкцією від 16.12.2025. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1211 грн. 20 коп. . Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України Про судовий збір , у разі подання документів до суду в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Позивачка подає позов як фізична особа власниця приміщення, яке належить їй на праві приватної власності, а спір стосується захисту права власності, шляхом скасування незаконного розпорядження. Таким чином, розмір судового збору за подання даного позову через підсистему Електронний суд становить: 1211,20 грн. Х 0,8 = 968,96 грн. (копія квитанції про сплату додається) . Згідно п. 9 ч. З ст. 175 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи складається із витрат на професійну правову допомогу, судового збору за подання позову та судового збору за забезпечення позову, що загалом становить 21574,56 грн. . У відповідності до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачка підтверджує, що нею не було подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Разом з позовною заявою вона подає заяву про забезпечення позову разом з додатками. У представниці позивачки, відповідача та третьої особи електронні кабінети в підсистемі Електронний суд ЄСІТС зареєстровані. У позивачки не має зареєстрованого Електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 19, 41 Конституції України; ст. ст. 321, 346, 553 ЦК України; Законом України Про правовий режим воєнного стану ; Законом України Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану , вона просила: 1. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Сумської міської військової адміністрації Сумського району Сумської області № 348-ОД від 07.10.2025 Про демонтаж пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації багатоквартирного житлового будинку по вул. Металургів, 73 у м. Суми . 2. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати (вхідний № 49631/25 від 18.12.2025) .

Ознайомившись із позовною заявою представниці позивачки ОСОБА_1 адвоката Закоцьола Наталії Олегівни до Сумської міської військової адміністрації Сумського району Сумської області, третя особа: Департамент інфраструктури міста Суми Сумської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, ознайомившись із доданими до неї копіями документів, враховуючи наявність судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, прихожу до наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно п. п. 1, 6, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч. 2 цієї статті) , та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю) , реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 24 ГПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених ч. ч. 2, 3 цієї статті.

Відповідно до ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцем проживання фізичної особи, яка не є підприємцем, визнається зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.

Згідно ч. 3 ст. 4 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

У відповідності до ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.

Позивачка фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) , відповідач Сумська міська військова адміністрація Сумського району Сумської області () є юридичною особою публічного права, третя особа Департамент інфраструктури міста Суми Сумської міської ради () є юридичною особою публічного права.

Як вбачається зі змісту позовної заяви правовідносини, які виникли між позивачкою ОСОБА_1 та Сумською міською військовою адміністрацією Сумського району Сумської області, Департаментом інфраструктури міста Суми Сумської міської ради, свідчать про відсутність всіх ознак цивільно-правового спору, а, отже, вказані спірні правовідносини мають ознаки господарських, що регулюються ГПК України та Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців , і за характером спірних правовідносин не належать до компетенції цивільних судів.

Таке може свідчити про те, що не було породжено цивільно-правових правовідносин, що можуть бути предметом спору, а відтак і не виник спір між учасниками цивільно-правових правовідносин. Отже, в даному випадку пред`явлені фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Сумською міською військовою адміністрацією Сумського району Сумської області, Департаментом інфраструктури міста Суми Сумської міської ради вимоги не випливають із цивільно-правових правовідносин, а відтак і не підпадають під цивільну юрисдикцію. А відсутність цивільно-правових правовідносин виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє порушення права цивільного, що підлягає судовому захисту.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції № 2 від 12.06.2009 суддя вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з підстав, передбачених законом. Не допускається відмова у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, пропуску позовної давності та інших непередбачених законом підстав (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0002700-09#Text) .

Відмова у відкритті провадження перешкоджає повторному зверненню до суду з таким самим позовом. Йдеться не про будь-які суди, а про суд, який вирішив питання про відмову у відкритті провадження, та інші суди відповідної спеціалізації. Якщо суд відмовив у відкритті провадження з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, то це означає, що справа може бути розглянута відповідним спеціалізованим судом: адміністративним, господарським, кримінальним судом, але не може розглядатися жодним іншим загальним цивільним судом.

Отже, права, свободи чи інтереси фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 не були порушені Сумською міською військовою адміністрацією Сумського району Сумської області, Департаментом інфраструктури міста Суми Сумської міської ради в сфері цивільно-правових відносин, а можливо були порушені Сумською міською військовою адміністрацією Сумського району Сумської області, Департаментом інфраструктури міста Суми Сумської міської ради в сфері господарських відносин правовідносин, відтак даний цивільний позов не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, а належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Таким чином, прихожу до висновку про те, що у відкритті провадження за позовною заявою представниці позивачки ОСОБА_1 адвоката Закоцьола Наталії Олегівни до Сумської міської військової адміністрації Сумського району Сумської області, Департаменту інфраструктури міста Суми Сумської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, слід відмовити.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, роз`яснюю представниці позивачки про те, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Господарського суду Сумської області (40011, м. Суми, пр-т Тараса Шевченка, буд. 18/1, e-mail: ) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 27, 48, 186, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою представниці позивачки ОСОБА_1 адвоката Закоцьола Наталії Олегівни до Сумської міської військової адміністрації Сумського району Сумської області, третя особа: Департамент інфраструктури міста Суми Сумської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження у справі надіслати позивачці, представниці позивачки не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому ст. 272 ЦПК України.

До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається позивачеві, додати позовні матеріали.

Копію позовної заяви с копіями доданих до неї документів залишити в суді.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Суддя: Ігор БИЧКОВ