справа № 278/5306/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, за участю секретаря Анастасії Юзюк, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту з майна,

В С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Житомирського відділу Державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області та просив зняти арешт та заборону на відчуження, що накладено постановою серії АА507655 від 30 листопада 2009 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції Сидоренко Т.І. (виконавче провадження № 34966785), із всього майна позивача.

У обґрунтування заявленого ОСОБА_1 повідомив, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції перебувало на виконанні виконавче провадження № 34966785 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2593 виданого 27 лютого 2006 року Корольовським районним судом м. Житомира відповідно до якого із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід було стягувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частин всіх видів його заробітку щомісячно починаючи із 09 грудня 2005 року.

Разом із тим, у жовтні 2012 року вищевказане виконавче провадження було завершено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із направленням виконавчого провадження за належністю до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі.

Водночас, у вересні 2025 року позивач мав на меті відчужити належний йому будинок АДРЕСА_1 , але не зміг здійснити цього, оскільки від нотаріуса дізнався, що у листопаді 2009 року в межах вищевказаного виконавчого провадження на майно ОСОБА_1 була накладена заборона відчуження.

За таких обставин, позивач переконаний, що наявність раніше вказаних обтяжень порушує право власності заявника на належне йому майно, а тому із метою відновлення цього порушеного права ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду із позовом.

ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН

20 жовтня 2025 року в цій справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач, будучи належним чином та завчасно повідомленим про існування цього спору, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та свого ставлення щодо позову будь-яким іншим чином не висловив.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

09 липня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3361 (а.с. 8).

28 липня 2021 року відомості щодо права власності ОСОБА_1 на зазначений об`єкт нерухомого майна внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9).

Разом із тим, із відомостей, наявних у відповідних державних реєстрах, вбачається, що відносно раніше вказаного об`єкту нерухомого майна наявне обтяження у вигляді арешту, що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер АА 507655, що видана 30 листопада 2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції Сидоренко Т.І. (а.с. 10).

19 серпня 2025 року в листі № 23.2/2025/90789 Житомирський відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-2593, виданий 27 лютого 2006 року Корольовським районним судом м. Житомира яким передбачено стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частин всіх видів його заробітку щомісячно починаючи із 09 грудня 2005 року (виконавче провадження № 34966785). Водночас, указане виконавче провадження було завершено 26 жовтня 2012 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із направленням виконавчого провадження за належністю до іншого органу виконавчої служби. Окрім цього, станом на день надання відповіді інші виконавчі провадження за ОСОБА_1 у відділі не обліковуються (а.с. 13).

06 березня 2025 року Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі № 20595 зазначив що у відділі перебувають виконавчі провадження боржником у яких є ОСОБА_1 (№ 14331323, 9846065, 16151963) (а.с. 17-19). Однак у листі від 21 серпня 2025 року № 112361 відділ зазначив, що станом на день написання цього листа у відділі відсутні відомості щодо виконавчих проваджень боржником у яких є ОСОБА_1 (а.с. 15).

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За правилами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ

Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цього позову виходячи із наступного.

Як встановлено у ході розгляду справи та не оспорювалося сторонами, обтяження на майно позивача накладено в межах виконавчого провадження.

Однак, цей позов, попри правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2019 року по справі № 905/386/18, пред`явлений не до стягувача у цьому виконавчому провадженні (особи, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні), а до Житомирського відділу Державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області, який в силу зазначеної правової позиції є неналежним відповідачем у справі.

Окрім цього, у ході судового розгляду справи від ОСОБА_1 до суду не надходило клопотань про заміну відповідача або залучення співвідповідача і вирішення такого роду питань не входить до сфери компетенції суду в разі відсутності відповідного клопотання позивача, оскільки в силу правової позиції Верховного Суду, що відображена у п. 40 постанови від 04 грудня 2024 року по справі 296/6156/22 визначення відповідачів, предмет спору та підстави позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду.

Також Верховний Суд неодноразово у постановах від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21 наголошував на тому, що пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Ураховуючи викладене вище, а також зважаючи на те, що цей позов поданий до неналежного відповідача суд вимушений відмовити в задоволенні позову.

VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ

Результати вирішення спору не дають суду можливості здійснити розподіл судових витрат позивача у порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 22 грудня 2025 року.

Суддя Віктор Мокрецький