печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судового засідання - Брачун О. О.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Мазур В.О.

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Правекс Банк» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Правекс Банк» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна у розмірі 932 148 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що на забезпечення виконання Кредитного договору, укладеного 20.07.2006 з АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є АТ «Правекс-Банк», він за Договором іпотеки №575-006/06Ф та з урахуванням Договору про внесення змін та доповнень до нього від 14.08.2008 передав належні йому квартири АДРЕСА_2 . 11.06.20212 приватним нотаріусом КМНО Сергеєвим О.О. було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 580, яким було на погашення заборгованості в сумі 5 416 371 грн. 81 коп. на предмет іпотеки - належні йому квартири. Постановами Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві від 13.11.2012 було відкрито виконавче провадження. Згідно з Протоколами проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна від 28 березня 2013 року учаснику торгів - АТ «Правекс-банк» були реалізовані вказані квартири. Постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві від 23.04.2013 виконавче провадження було закінчено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року було залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 серпня 2013 року, яким було визнано протиправними бездіяльність та дії Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві щодо ненаправлення йому постанови про відкриття виконавчого провадження, та Висновку з незалежної оцінки нерухомого майна, дії з передання нерухомого майна на реалізацію ПП «Нива-В.Ш.» та скасовано постанову про стягнення з нього виконавчого збору.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №580 вчинений приватним нотаріусом КМНО Сергеєвим О.О. 11 червня 2012 року на договорі іпотеки № 575-006/06Ф, укладеному 21 липня 2006 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс-Банк».

Тому він вважає, що АТ «Правекс-Банк» без належної правової підстави зберігав за собою право власності на вказане нерухоме майно, в зв`язку з чим просив стягнути з відповідача всі доходи, які він міг одержати від цього майна.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_3 від 23.09.2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/41845/24-ц за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання.

10.10.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому останній заперечив з приводу задоволення позову, вказавши на безпідставність та необґрунтованість поданого позову, а також на пропуск позивачем строку позовної давності, а тому просив відмовити в задоволенні позову.

15.10.2024 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив в якій останній позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

05.11.2024 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі.

29.01.2025 від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення.

17.02.2025 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_3 від 21.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Правекс Банк» - адвоката Мазура В. О. про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відмовлено.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_3 від 24.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Правекс Банк» - адвоката Мазура В. О. про закриття провадження у справі відмовлено.

15.04.2025 року відповідно до розпорядження № 173 від 15.04.2025 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_3 з посади судді Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. від 23.04.2025 року прийнято до провадження цивільну справу № 757/41845/24-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.08.2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення позову.

Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 20 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 575-006/06Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитну лінію в іноземній валюті на споживчі цілі, а також з метою оплати страхових платежів по договорам страхування заставного майна, в межах ліміту кредитування на суму 182 000,00 дол. США.

Згідно пункту 1.2 договору про відкриття кредитної лінії № 575-006/06Ф, кредитні кошти надавалися на строк з 20 липня 2006 року по 20 липня 2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 16% річних.

З метою забезпечення виконання договору про відкриття кредитної лінії № 575-006/06Ф, 21 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 575-006/06Ф, відповідно до умов якого позивачем було передано в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно: квартири АДРЕСА_2 .

05 серпня 2008 року між банком та позивачем було укладено договір про внесення змін і доповнень до договору про відкриття кредитної лінії № 575-006/06Ф, в якому змінено номер кредитного договору з № 575-006/06Ф на №5-017/08Ф, змінено розмір максимального ліміту кредитування до 250 000,00 Євро. Кінцевий строк повернення кредитних коштів встановлено до 20 липня 2016 року. З 05 серпня 2008 року ставка відсотків за користування кредитними коштами визначена в розмірі 14,49% річних.

14 серпня 2008 року між банком та позивачем було укладено договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки № 575-006/06Ф, відповідно до умов якого визначено новий обсяг основного зобов`язання, а саме: повернення кредиту в розмірі 250 000,00 Євро до 20 липня 2016 року та сплата відсотків за користування кредитними коштами.

11 червня 2012 року приватним нотаріусом КМНО Сергєєвим О. О. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 580, за яким, в рахунок погашення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 400 591,00 Євро. Звернено стягнення на передані в іпотеку об`єкти нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 .

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в м. Києві від 13 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження № 35112353 з виконання виконавчого напису № 580 від 11 червня 2012 року про стягнення з позивача на користь банку заборгованості в розмірі 5 416 371,81 грн та витрат по оплаті послуг нотаріуса шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в м. Києві від 23 квітня 2013 року виконавче провадження № 35112353 з виконання виконавчого напису № 580 від 11 червня 2012 року про стягнення з позивача на користь банку заборгованості в розмірі 5 416 371,81 грн та витрат по оплаті послуг нотаріуса в розмірі 9 500 грн шляхом звернення стягнення на іпотечне майно було закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно постанови, залишок недостягнутого боргу за виконавчим документом після реалізації іпотечного майна склав 3 432 497,81 грн.

На підставі актів державного виконавця 28 березня 2013 року про реалізацію предметів іпотеки 29 серпня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Клименко С. Ю. видані банку свідоцтва про придбання на прилюдних торгах нерухомого майна - квартир АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року в справі №757/13313/13-ц виконавчий напис нотаріуса №580 від 11 червня 2012 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації арештованого майна залишено без змін.

10 вересня 2018 року банк продав належні йому на праві квартири АДРЕСА_2 .

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Матеріали справи свідчать про те, що спірні квартири вибули з володіння ОСОБА_1 , як власника квартир, поза його волею.

Встановивши відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на відчуження спірного нерухомого майна, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення з відповідача всіх доходів, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звертаючись із позовом у цій справі у якості предмета позову визначив стягнення з відповідача 932 148 грн у відшкодування доходів від безпідставно набутого майна.

При цьому правовою підставою позову визначено положення статей 1212, 1214 ЦК України, а на обґрунтування вимог зазначено про те, що відповідач без достатньої правової підстави набув та тривалий час утримував належне позивачу майно, тому відповідно до вимог статей 1212, 1214 ЦК України повинен відшкодувати суму грошових коштів, збережених ним у зв`язку з несплатою позивачеві за використання цього майна за період з 29.08.2013 до 10.09.2018, тобто суму витрат які відповідач мав би понести у разі користування спірним майном на законних підставах (плата за користування).

Відтак варто звернути увагу на те, що за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Виходячи зі змісту цих норм можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. постанову Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (див. постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (див. постанови Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21 зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

У пункті 146 вказаної постанови від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що кондикційний позов може поширюватися на речі, визначені як індивідуальними, так і родовими ознаками.

Водночас якщо безпідставним було саме набуття (збереження) відповідного майна, безпідставним є також отримання доходів і плодів від нього (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 910/4239/22).

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна (див. постанову Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі № 3-905гс17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 та постанови Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 924/173/19, від 29.05.2019 у справі № 757/42443/15-ц).

Як убачається зі змісту позовної заяви правовою підставою позову позивачем визначено положення частини першої статті 1214 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Натомість особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 182/5130/16-ц зазначено, що за змістом цієї норми поверненню підлягають доходи, що отримані саме особою, яка володіє майном безпідставно.

У пунктах 56- 57 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21(910/9185/19) (предмет позову - відшкодування доходів, одержаних відповідачем від безпідставного користування майном, належним позивачу як власнику), викладено такі висновки щодо права потерпілої особи на відшкодування зобов`язаною особою всіх доходів, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави на підставі положень статті 1214 ЦК України:

"56. За змістом абзацу першого частини першої 1214 ЦК України таке право може бути реалізоване за сукупності таких складових:

1) доходи повертаються саме особою, яка володіє або володіла, майном безпідставно;

2) повертаються доходи, які ця особа одержала або могла одержати від такого майна;

3) повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Розмір доходів, які підлягають стягненню вираховується виходячи з доведеності розміру звичайних доходів, які особа здобула за весь час володіння.

Слід також враховувати, що конструкція абзацу 1 частини першої статті 1214 ЦК України передбачає встановлення часу (строку) неправомірного використання майна, адже встановлює правило, що повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Отже, за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого майна є лише недобросовісна поведінка набувача, адже за період, коли останній був упевнений у підставності свого збагачення і не повинен був знати про протилежне, відшкодування кондикційних доходів цією нормою не передбачається.

57. Отримання або можливість отримання набувачем відомостей про неправомірність володіння чужим майном є моментом, з якого на зазначену особу покладаються додаткові обов`язки, зокрема, виникає обов`язок повернути фактично отримані від спірного майна доходи, або доходи, які могли бути отримані за нормальних умов".

Тобто, у статті 1214 ЦК України йдеться про доходи, які безпідставний набувач реально одержав (отримав прибуток з речі), розрахунок яких підтверджується відповідними доказами про їх одержання, а також про доходи які безпідставний набувач міг одержати за звичайних обставин. При розрахунку таких доходів слід виходити із звичайних цін та/або розміру плати, що склалася на ринку аналогічних (максимально подібних) речей у відповідному регіоні.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у виді доходів від безпідставно набутого майна відшкодовуються тільки розмір доходів, які були реально отримані та/або могли бути отримані саме особою, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

Отже, вимоги про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені підрахунками і доказами реальної можливості отримання саме відповідачем відповідних доходів, а не базуватися на гіпотетичній можливості отримання позивачем доходів за користування його майном.

Визначаючи розмір доходів від безпідставно набутого майна, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони та визначає своїм завданням відшкодування позивачу дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану позивача за рахунок безпідставного набувача має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та доходів, які безпідставний набувач реально одержав та/або міг одержати.

Отже, у спірних правовідносинах позивач має прямий обов`язок довести: факт зберігання відповідачем майна без достатньої правової підстави у відповідний період; реальну можливість отримання відповідачем відповідних доходів від безпідставно набутого майна; розмір доходу який підлягає відшкодуванню на його користь.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та з урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами наявність усіх необхідних умов для застосування положень частини першої статті 1214 ЦК України.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували реальну, а не гіпотетичну можливість отримання відповідачем доходів від нерухомого майна у заявлений позивачем період, а також відсутні належні докази того, що такі доходи відповідач фактично отримував або міг отримати за звичайних обставин. Поданий позивачем розрахунок суми 932 148 грн не підтверджений доказами фактичного користування майном з метою отримання доходу, доказами передачі майна в оренду, отримання орендної плати, або іншими доказами одержання чи реальної можливості одержання доходів відповідачем.

Крім того, позивачем не доведено розмір доходів, які підлягають відшкодуванню, з урахуванням звичайних цін та умов ринку аналогічного майна у відповідний період, а складений позивачем особисто розрахунок цін з сайту ОЛХ не є належним доказом у даній справі.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача доходів від безпідставно набутого майна є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про поновлення строку позовної давності для подання позову, суд зазначає на таке.

У відповідності до ч. 3ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Оскільки у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог тому дане питання судом не досліджується.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись стст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 139-141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Правекс Банк» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Суддя С. В. Вовк