УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 679/156/24

провадження № 61-6776ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року

та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2024 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до

ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня

2025 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду

від 17 квітня 2025 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

ОСОБА_1 виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір

у розмірі 1 211,20 грн.

Додатковим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області

від 4 лютого 2025 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

20 травня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу (вх. № 16672/0/220-25) на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року, повний текст якої складено 21 квітня 2025 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваних судових рішеннях із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваних судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

Підставою касаційного оскарження рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного

Суду від 3 березня 2020 року у справі № 592/14632/18, від 14 квітня 2021 року

у справі № 581/489/20, від 6 жовтня 2021 року у справі № 487/7049/18, від 10 серпня 2023 року у справі № 461/2151/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У частині першій статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним

у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення,

у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та

статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2

статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Подібні положення закріплені також в національному законодавстві.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або

обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу

(далі - ЖК України) України).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажувід 27 жовтня 2007 року.

10 лютого 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір

найму житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав

у тимчасове безоплатне користування 1 жилу кімнату, площею 11,9 кв. м

у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 49,9 кв. м.

Згідно з пунктом 4 цього договору він укладений на невизначений термін, наймач на вимогу наймодавця має звільнити квартиру не пізніше тримісячного терміну після вимоги, провести ремонт за свій рахунок або компенсувати затрати на ремонт

за погодженою з наймодавцем ціною.

Станом на 29 серпня 2023 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 , 2015 року народження, і ОСОБА_5 , 2017 року народження.

ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 13 лютого 2015 року, проте знятий з реєстрації з 28 серпня 2023 року.

10 жовтня 2023 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_1 попередження про необхідність виселення зі спірної квартири до 10 грудня 2023 року, в якому зазначила, що має намір використовувати квартиру для власного з дітьми проживання.

Також судами встановлено, що ОСОБА_4 не виселився зі спірної квартири

та продовжує проживати у ній, сплачуючи комунальні послуги за користування нею.

Згідно з довідкою Акціонерного товариства «Правекс банк» від 3 листопада

2020 року ОСОБА_3 та банком 27 жовтня 2007 року укладено договір кредиту

з лімітом кредитування у розмірі 15 000 доларів США терміном до 27 жовтня

2027 року. На виконання цього договору укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до квитанції від 3 листопада 2020 року

ОСОБА_3 сплачено на користь банку 8 000 доларів США та 50 грн. Станом

на 3 листопада 2020 року зобов`язання за договором виконані у повному обсязі.

Крім того, рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду

від 25 квітня 2019 року, у справі № 679/1715/18 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, оформлене протоколом № 18 від 27 вересня 2018 року, про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення

житлових умов при військовій частині № НОМЕР_1 і виключення із списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житлових приміщень (у списку військовослужбовців, які користуються правом позачергового отримання житлового приміщення, № 12) - прапорщика запасу ОСОБА_1 , складом сім`ї одна особа.

Зобов`язано військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України поновити прапорщика запасу ОСОБА_1 , складом сім`ї одна особа, на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов при військовій

частині № НОМЕР_1 , і включити з 27 вересня 2018 року до списку осіб, які

користуються правом позачергового отримання житлових приміщень (у списку військовослужбовців, які користуються правом позачергового отримання житлового приміщення, № 12).

У 2019 році ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за житло

у розмірі 311 899 грн, які він, за його поясненнями, поклав на депозит у банку

та 2 березня 2020 року отримав готівкою 13 326 доларів США.

Суди зазначили, що у справі № 679/1715/18 ОСОБА_1 тривалий час доводив, зокрема, органам державної влади та іншим особам, що у нього немає сім`ї, він проживає у квартирі за договором найму зі сторонньою особою, в результаті чого

і отримав від держави грошову компенсацію на придбання житла у загальному

розмірі біля 13 000 доларів США.

29 червня 2021 року ОСОБА_1 за ОСОБА_3 сплачено військовий збір

і податок на дохід за результатами річного декларування у загальному

розмірі 24 267,57 грн.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 28 березня 2025 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_6 і змінила прізвище на ОСОБА_7 .

Оцінивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції встановив, а суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, що 10 жовтня 2023 року позивачем на адресу відповідача направлено попередження про виселення зі спірної квартири

до 10 грудня 2023 року, що відповідач не заперечував, проте житлове приміщення не звільнив і продовжує проживати. Суд врахував, що позивач, яка іншого житла на праві власності немає, потребує використання належної їй квартири для власного проживання та проживання її дітей, виконала вимоги статті 825 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, статті 168 Житлового кодексу (далі - ЖК) України, завчасно попередила відповідача про звільнення спірної квартири, і тому є підстави для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що він частково сплатив кошти на користь банку на виконання зобов`язань ОСОБА_3 , у зв`язку з чим має право користування спірною квартирою, так як грошові кошти банку сплачені від імені позивача, такі обставини не є підставою набуття права користування житловим приміщенням. Також відхилив доводи про те, що відповідач як колишній член сім`ї наймодавця має право користування спірною квартирою, оскільки сторони не перебували у шлюбі, окрім того,

у іншій справі № 679/1715/18 ОСОБА_4 зазначав про те, що він немає сім`ї, проживає у квартирі за договором найму зі сторонньою особою.

З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

При цьому апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 щодо неналежного його повідомлення як наймача житла про розірвання договору найму та про його вселення в житло як члена сім`ї наймодавця, а не за договором найму житла, оскільки такі твердження є суперечливими та спростовуються наявними у справі належними і допустимими доказами.

Також Хмельницький апеляційний суд відхилив доводи відповідача про набуття ним права користування квартирою у зв`язку з погашенням кредиту, наданого позивачу, оскільки така сплата не має наслідком набуття права користування житловим приміщенням і, крім того, за кредитним договором сплата проведена від імені позивача, а інших належних та допустимих доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Інші доводи відповідача суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими та відхилив їх, так як вони не спростовують висновків суду першої інстанції, зазначивши, що відповідач фактично наводить ті ж аргументи, яким надана оцінка судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення, з якою погодився

і апеляційний суд.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій

з огляду на таке.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних

у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно

у користування за плату, який укладається у письмовій формі, на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років (частина перша статті 810, частина перша статті 811, частина перша статті 821 ЦК України).

Частиною першою статті 822 ЦК України передбачено, що у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Відповідно до частини третьої статті 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця

у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Договір найму житлового приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо житлове приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці (частина третя статті 168 ЖК України).

Статтею 826 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Відповідно до статті 169 ЖК України у разі припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити житлове приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із встановленими судом першої інстанції обставинами, що відповідач вселився

у спірну квартиру та проживав у ній на підставі договору найму житла від 10 лютого 2015 року, а не як член сім`ї наймодавця, тому відповідно до статті 168 ЖК України

10 жовтня 2023 року позивач на адресу відповідача направила попередження про виселення ОСОБА_1 , тобто в позасудовому порядку за три місяці попередила наймача про розірвання договору, проте відповідач не виконав цих вимог і не звільнив спірну квартиру, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду

з позовом відповідно до статті 169 ЖК України.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача щодо формального укладення договору найму, неналежного його повідомлення про розірвання договору та вселення відповідача в спірну квартиру як члена сім`ї наймача, а не на підставі договору найму житла, а також погашення ним наданого позивачу кредиту, оскільки такі доводи спростовані наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовані норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Тобто суди з`ясували усі доводи сторін, належним чином дослідили надані докази та встановили фактичні обставини справи, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права

без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних

правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 3 березня

2020 року у справі № 592/14632/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 581/489/20, від 6 жовтня 2021 року у справі № 487/7049/18, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин

у справі № 679/156/24.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року

у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягала в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення

та формулювання рішень.

Доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права

без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі № 461/2151/20, необґрунтовані, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 , застосував норми права з урахуванням саме цього правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, й апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до вказаного висновку.

Так, у справі № 461/2151/2023 Верховний Суд зазначив, оскільки між сторонами існували договірні відносини, то позивач мав порушити питання про розірвання цього договору найму житла в досудовому порядку, письмово попередивши відповідачів про це за три місяці, що узгоджується з приписами

статті 825 ЦК України та статті 168 ЖК України. Лише в разі дотримання цього порядку та строків наймачі були б зобов`язані звільнити житлове приміщення,

і виключно в разі їх відмови в цьому - підлягали б виселенню в судовому порядку, що відповідає приписам статті 169 ЖК України.

Отже, головною умовою для звернення наймодавця до суду з позовом про виселення (без вимоги про розірвання договору) є попередження наймачів про наступне розірвання договору за три місяці, що дає їм можливість звільнити житлове приміщення добровільно в позасудовому порядку. Чинний закон безпосередньо передбачає обов`язковий досудовий порядок врегулювання спірного питання між сторонами договору найму житла.

За змістом оскаржуваних судових рішень і з огляду на аргументи касаційної скарги апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до такого висновку.

Зазначені у касаційній скарзі аргументи зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів.

Висновки судів про наявність підстав для задоволення позову є законними і обґрунтованими, тобто такими, що відповідають завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 17 квітня 2025 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішень, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська