Справа № 502/1998/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Березнікова О.В.,

за участю секретаря судового засідання Нанєвої А.В.,

представника відповідача адвоката Жукова Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні Кілійського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Бурлаченка Д.В., до ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ», треті особи: профспілкова організація Усть-Дунайського морського торгівельного порту, Фонд державного майна України, ТОВ «Еліксир Україна», про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, поданим її представником адвокатом Бурлаченком Д.В., до ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ» про визнання наказу про її переведення та звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул з 14.08.2023.

В обґрунтування позову зазначили, що позивачку незаконно з початку переведено на роботу в іншу місцевість наказом №359-к від 19.07.2023, у якому вона висловила незгоду, а потім звільнено із займаної посади старшого тельмана ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ» на підставі наказу від 14.08.2023 №391-к, на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, тобто відмовою продовжити роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Вказує, територія Вантажного району Базарчук, куди її було переведено оскаржуваним наказом, знаходиться хоча і на тому ж підприємстві, але в іншій місцевості, а саме на території Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на відстані 30 кілометрів від місця мешкання і місця основної роботи позивачки, а саме в м. Кілія, підрозділ «Портовий пункт Кілія» ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ». Зміну істотних умов праці відповідач обґрунтував тільки поданням начальника вантажного району Базарчук.

Позивачка зазначає, що про звільнення вона дізналася 01.09.2023 шляхом отримання на пошті оскаржуваного наказу про звільнення.

04.10.2023 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Третя особа профспілкова організація Усть-Дунайського морського торгівельного порту надало пояснення у справі, у яких вказали про неправомірність звільнення позивачки та переведення на роботу в іншу місцевість.

Представником відповідача ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ» подано відзив на позовну заяву у якому вказують, щовідповідно до подання начальника ВРБ Сергія Рильського у зв`язку з виробничою необхідності та з метою забезпечення ефективного функціонування ДП «МТП УстьДунайськ» та належного виконання службових обов`язків, наказом №359-к від 19.07.2023 старшому тальману ОСОБА_1 було визначене нове робоче місце на території Вантажного району Базарчук з 01 серпня 2023 року. Крім того, 11.08.2023 р. на адресу ДП «МТП «Усть-Дунайськ» надійшов лист ТОВ «Еліксир Україна», відповідно до якого вбачається, що в серпні 2023 р. планується засідання Антимонопольного комітету України про концентрацію ЄМК ДП «МТП «Усть-Дунайськ», і після прийняття позитивного рішення, Товариство планує розпочати в портопункті Кілія портову діяльність. Також, Товариство звернулось з проханням розглянути питання щодо організації адміністративно-виробничого процесу за адресами м. Вилкове, вул. Придунайська, 2, та Різдвяна, 201. ОСОБА_1 ознайомившись з Наказом №359-к залишила відмітку: «Не згодна». Отже, вважають, що відмова працівника виходити на нове місце роботи, як правило, означає припинення трудового договору. Якщо це пов`язано зі зміною істотних умов праці, то працівника також звільняють. Якщо відмова пов`язана з переведенням на роботу в іншу місцевість, теж може бути звільнення. Вважають, що коли працівник відмовляється від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, трудовий договір також припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП. Наказ 359-к про визначення місця роботи ДП МТП «Усть-Дунайськ» мав на меті забезпечення робочим місцем позивача на території Вантажного району Базарчук, а тому вважають його правомірним та обґрунтованим, оскільки переведення позивача відбувалося у іншу місцевість, але зі збереженням середньомісячної заробітної плати та істотних умом праці.

Щодо законності Наказу №359-к ДП «МТП «Усть-Дунайськ» про звільнення вказують, що він був винесений згідно ч.6 ст. 36 КЗпП, яка передбачає у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, звільнення такого працівника. Вказують, що зміни істотних умов праці не було оскільки в Наказі №359-к ДП «МТП «Усть-Дунайськ» було зазначено, що посада, умови оплати праці, робочий час не змінено, тобто було переведення працівника на тому ж підприємстві на таку саму посаду проте в іншу місцевість.

Також вказують на пропущення позивачкою строку на звернення до суду з вказаним позовом.

В судове засідання сторони не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлені обставини справи.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Державному підприємстві «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» з 26.12.1980, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Так, рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 05.07.2023 у справі №502/1502/21 визнано наказ № 04-л від 17.08.2021 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із втратою довір`я незаконним, ухвально поновити її на посаді старшого тальмана підрозділу «Портовий пункт Кілія» Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» зі стягненням середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Наказом Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» від 18.07.2023 на виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 поновлено на на посаді старшого тальмана підрозділу «Портовий пункт Кілія» (в м. Кілія) Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» з 18.08.2021 (наступного за днем звільнення).

19.07.2023 відповідачем ДП «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» винесено наказ №359-к «Про визначення робочого місця», відповідно до якого, з метою забезпечення ефективного функціонування ДП «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» та належного виконання службових обов`язків старшого тельмана, керуючись ст. 32 КЗпП України визначено робоче місце старшого тельмана ОСОБА_1 на території Вантажного району Базарчук з 01.08.2023, тобто в м. Вилкове.

ОСОБА_1 з вказаним наказом не погодилася, про що нею 09.08.2023 зазначено безпосередньо на самому наказі.

У зв`язку з відсутністю без поважних причин на новому місці роботи, а саме 10.08.2023, 11.08.2023 та 14.08.2023, Наказом №391-к від 14.08.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади старшого тельмана підрозділу «Вантажний район Базарчук» з 14.08.2023 за відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України.

Зазначений наказ про звільнення позивачці відправлено відповідачем поштою, який вона отримала 01.09.2023 особисто шляхом отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що підтверджується роздруківкою по трек номеру поштового відправлення.

Не погоджуючись за наказом про звільнення №391-к від 14.08.2023, а також з наказом про переведення (визначення робочого місця) №359-к від 19.07.2023, звернулася до суд з вказаним позовом про визнання цих наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотиви і доводи з яких виходить суд.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.

У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що з оскаржуваним наказом про переведення (визначення робочого місця) №359-к від 19.07.2023 позивачка ознайомлена 09.08.2023, а з оскаржуваним наказом №391-к від 14.08.2023 про звільнення 01.09.2023 (дата отримання копії наказу). З позовом позивачка звернулася 30.09.2023, шляхом направлення його Укрпоштою, що підтверджено квитанцією, та отримана судом 03.10.2023.

З наведеного слід дійти висновку, що позивачкою не пропущено як місячний строк звернення до суду у справах про звільнення, так і три місячний строк у справах про вирішення трудового спору про порушення свого права в частині наказу про переведення.

Щодо правомірності переведення та звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

На зазначену статтю посилається відповідач в оскаржуваному наказі №359-к від 19.07.2023, а посилання на саме частину першу цієї статті обґрунтовує у відзиві на позов.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено підставу припинення трудового договору, а саме відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

З посиланням на вказану підставу відповідачем в оскаржуваному наказі №391-к від 14.08.2023 з формулюванням «за відмову працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці» - звільнено із займаної посади ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Також, частиною третьою вказаної статті встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

У цій справі спірними підставами позову є визначення робочого місця на одному підприємстві у іншій місцевості, що не є зміною істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, які допускаються відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України, що також не оспорюються самим відповідачем. Також визначення робочого місця позивачки у цій справі на одному підприємстві у іншій місцевості не можна вважати її переміщенням в розумінні ч. 2 ст. 32 КЗпП України.

Відповідно вказані правовідносини регулюються ч.1 ст. 32 КЗпП України як переведення, які відповідачем тлумачаться як визначення робочого місця, тобто на одному підприємстві проте у іншій місцевості.

Переведення на роботу в іншу місцевість (визначення робочого місця) та винесення оскаржуваного наказу з цього приводу було зумовлено поданням (без дати) начальника ВРБ Рильського С., мотивуючи подання виробничою необхідністю.

Звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП не можна відносити, ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.

Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією і не встановлює, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України відмова працівника від переведення має бути надана лише у письмовій формі.

Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази дотримання вимог трудового законодавства при звільненні працівника із займаної посади.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 126/1947/22.

У пункті 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що згідно зі статтею 32 КЗпП України переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Проте у даному випадку позивачку не було переведено на іншу роботу, а переведено на роботу тієї ж спеціалізації та кваліфікації (старший тельман) проте в іншу місцевість (з м. Кілія в м. Вилкове) на тому самому підприємстві (без переїзду підприємства), що не можна тлумачити як переміщення без потреби згоди працівника.

Поняття "переміщення" трактується як у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Вона передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року справа N 607/14453/20).

Отже, не зважаючи на незгоду позивачки переїжджати в іншу місцевість на роботу, відповідач все ж таки визначив робоче місце позивачки в м. Вилкове, про що винесено оскаржуваний наказ.

Суд вважає оскаржуваний наказ про переведення (визначення робочого місця) в м. Вилкове необґрунтованим та за наявних в матеріалах доказів безпідставним, оскільки ґрунтується лише на поданні (без дати) начальника ВРБ Рильського С. щодо виробничої необхідності та переведення відбулося без згоди позивачки.

Матеріали справи також не містять жодного доказу чи справді була виробнича необхідність такого переведення і можливість залишення робочого місця позивачки в м. Кілія.

Посилання відповідача у відзиві на ту підставу, що 11.08.2023 на адресу ДП «МТП «Усть-Дунайськ» надійшов лист ТОВ «Еліксир Україна», відповідно до якого вбачається, що в серпні 2023 р. планується засідання Антимонопольного комітету України про концентрацію ЄМК ДП «МТП «Усть-Дунайськ», і після прийняття позитивного рішення, Товариство планує розпочати в портопункті Кілія портову діяльність, не заслуговує на увагу, оскільки вказані події у той період лише планувалися і не є тими обставинами, які передували винесенню оскаржуваних наказів.

Крім того, п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачає таку підставу припинення трудового договору як відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією (підстава у цій справі), проте, а ні в оскаржуваному наказі про звільнення, а ні інші матеріали справи не вказують на те, що підприємство було переведено в іншу місцевість.

Отже, у відповідача не було підстав для звільнення позивача з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, як і переведення у іншу місцевість, а відтак накази №359-к від 19.07.2023 та №391-к від 14.08.2023 винесено з порушеннями трудового законодавства та підлягають скасуванню.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться множенням середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані впродовж двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Позивачем при подачі позову подано виписку по картковому рахунку з Ощадбанку у якому міститься інформація про виплачено відповідачем позивачу заробітну плату.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про про розмір середнього заробітку позивачки за один день в розмірі 330.63 грн, в місячному розмірі 7604,53 грн, при визначені середньоденної заробітної плати суд бере вказану довідку.

Дата звільнення 14.08.2023.

Середньоденний заробіток позивача становить 330.63 грн.

Отже розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті позивачу становить 282688,65 грн (330.63 грн х 855 днів з 14.08.2023 по 16.12.2025), і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 за вищевикладених обставин знайшли своє повне підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць підлягає негайному виконанню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Представник позивача у позові просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу та в описовій частині позову вказує суму таких витрат 12000,00 грн, проте матеріали справи не містять жодних доказів обгрунтованості розміру наданих послуг, зокрема договору про надання правової допомоги, квитанції чи акту приймання передачі отриманих послуг з визначенням суми наданих послуг та її складової (детальний опис робіт, виконаних адвокатом).

За вказаних обставин у стягненні з відповідача витрати на професійну правничу допомогу слід відмовити

Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судовий збір є складовою судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

З огляду на ухвалення рішення на користь позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 1211,20 грн слід стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст ст.ст.6-13, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 279, 280-283,354 ЦПК України, ст.ст.180-185,191 СК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати Наказ №359-к від 19.07.2023 про визначення ОСОБА_1 робочого місця старшого тальмана на території Вантажного району Базарчук незаконним.

Визнати Наказ №391-к від 14.08.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого тальмана підрозділу Вантажного району Базарчук з 14.08.2023 за відмову працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, у порядку пункту 6 статті 36 КзпП України - незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого тальмана підрозділу «Портовий пункт Кілія» Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть Дунайськ» (, вул. Придунайська, 2, м. Вилкове Ізмаїльського району Одеської області)..

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть- Дунайськ» (68355, Одеська область, Ізмаїльський район, м. Вилкове, вул. Придунайська,2, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.08.2023 в розмірі 282688,65 грн з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть- Дунайськ» (68355, Одеська область, Ізмаїльський район, м. Вилкове, вул. Придунайська,2, ), на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ», (, вул. Придунайська, 2, м. Вилкове Ізмаїльського району Одеської області) - середнього заробітку за один місяць в сумі 7604,53 грн. за вирахуванням податків та зборів.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16.12.2025.

Суддя О.В. Березніков