Справа № 137/1564/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" грудня 2025 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Желіховського В.М.

секретаря судових засідань Голоти О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в селищі Літин за правилами спрощеного позовного провадження (з викликом сторін) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до Літинського районного суду Вінницької області із вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. В обґрунтування позову посилається на те, що 07.11.2024 між ТОВ "Споживчий центр" та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) №07.11.2024-100002439.

Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 8 000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 07.11.2024, строком на 124 дні зі сплатою процентів за користуванням кредитом у розмірі 1 % за один день користування кредитом.

Відповідно до Договору від 07.11.2024 та квитанції про перерахунок коштів, відповідач ОСОБА_1 07.11.2024 отримав кошти в розмірі 8 000,00 грн., тобто ТОВ "Споживчий центр" свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі.

В свою чергу відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, в зв`язку з чим, на дату подання позову утворилась заборгованість у розмірі 18 400,00 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8 000,00 грн., по процентам в розмірі 4 960,000 грн., додаткової комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1 440,00 грн. та неустойки в розмірі 4 000,00 грн., що порушують права та інтереси позивача.

Тому змушені звернутися до суду з вказаним позовом і просить стягнути з відповідача 18 400,00 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 12.11.2025 відкрито провадження по справі та призначено розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» в судове засідання не з`явився, в матеріалах позову міститься вимога про проведення розгляду справи без участі представника позивача. Проти винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнає частково, згоден сплачувати заборгованість по тілу кредиту в розмірі 8 000,00 грн., по процентам в розмірі 4 960,000 грн. В задоволенні стягнення додаткової комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1 440,00 грн. та неустойки в розмірі 4 000,00 грн. просить відмовити.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.11.2024 між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №07.11.2024-100002439 шляхом подання відповідачем заявки, що підтверджується додатком до анкети, таблицею обчислення загальної вартості кредиту (а.с. 16-21).

Відповідно до Договору від 07.11.2024 та листа ТОВ "Універсальні платіжні рішення" "ТОВ "УПР" за №60-0311 від 03.11.2025 (а.с.24) кредитором було успішно перераховано кредит у розмірі 8000,00 грн.

В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 18400 грн., що складається з тіла кредиту - 8000 грн., процентів - 4960 грн., додаткової комісії (за обслуговування кредитної заборгованості) - 1440 грн., неустойки - 4000 грн., підтверджується довідкою-розрахунком про стан заборгованості (а.с.9). Частиною 1 ст.1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, а п.2 цієї же статті встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа, який регулює окремий вид зобов`язань - Позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 цього ж Кодексу передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині заборгованості за тілом кредиту та за процентами. Щодо стягнення заборгованості комісії за обслуговування в розмірі 1 440,00 грн. суд вважає необхідним відмовити з огляду на наступне. Договором №07.11.2024-100002439 від 07.11.2024 р. передбачена сплата позичальником комісії, пов`язаною з наданням кредиту (економічна сутність плата за надання кредиту) і комісія за обслуговування кредитної заборгованості, яка згідно з п.9 договору встановлюється за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування`загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Отже, законом передбачено право банку чи іншої фінансової установи кредитодавця, встановлювати в договорі і вимагати сплати від позичальника комісій за додаткові та супутні послуги, пов`язані, зокрема, з наданням кредиту. Однак ні з договору, ні з інших матеріалів справи не вбачається надання позивачем відповідачу будь-яких додаткових чи супутніх послуг, пов`язаних з наданням кредиту. Натомість, в договорі зазначається, що комісія встановлюється за сам факт надання кредиту. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку кредитодавця надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Тобто надання кредитних коштів позичальнику є виконанням кредитодавцем зобов`язання, яке він взяв на себе, уклавши кредитний договір, і яке і складає зміст договору кредиту. Таким чином, умова про встановлення комісії за надання кредиту в силу ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемною, а позовна вимога про стягнення комісії за надання кредиту задоволенню не підлягає. Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 09.12.2019 по справі № 524/5152/15-ц: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниє обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику». Щодо комісії за обслуговування кредитної заборгованості, то Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12Закону України «Про споживче кредитування» (постанова від 6 листопада 2023 року у справі № 204/224/21). Наведений в договорі перелік має, здебільшого, загальний і невизначений характер. Навіть ті послуги з переліку, які, на перший погляд, є визначеними, не конкретизовані, внаслідок чого споживач не має можливості вимагати їх надання. Наприклад, забезпечення інформування про дати сплати чергового кредиту не зазначено, яким чином здійснюється таке інформування, у які строки, чи необхідні для цього якісь дії з боку позичальника. Тобто, визначити з переліку, які саме конкретні послуги, та з якою періодичністю кредитодавець надає позичальнику, за які встановлена комісія, неможливо. Також в матеріалах справи відсутні докази фактичного надання позичальнику послуг, пов`язаних з обслуговуванням кредиту. Щодо вимог про стягнення неустойки в сумі 4000,00 грн., суд зазначає наступне. П.17 Пропозиції про укладення кредитного договору встановлена неустойка: 100, 00 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Законом України «Про споживче кредитування» передбачена можливість застосування до споживача неустойки у формі штрафу або пені, при цьому відповідно до ст.1 Закону ці терміни вживаються у значенні, наведеному в Цивільному кодексі України. Ст. 549 ЦКУ визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, законом передбачено нарахування і штрафу, і пені у відсотках від невиконаного, несвоєчасно виконаного чи простроченого зобов`язання. Нарахування неустойки (штрафу, пені) у фіксованій сумі і незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання закону не відповідає. Крім того, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як зазначає Позивач у позовній заяві, з Закону України «Про споживче кредитування» Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 виключений пункт, яким передбачалось звільнення споживача від відповідальності у виді неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит. Однак дія п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України продовжується, зміни, внесені у Закон України «Про споживче кредитування», на його чинність не впливають. Жодних правових підстав для виключення зі сфери дії цієї норми договорів про споживчий кредит немає. З урахуванням того, що воєнний стан, введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів неодноразово продовжувався та діє до цього часу, вимоги про стягнення штрафів (неустойки) задоволенню не підлягають. Враховуючи ту обставину, суд на підставі статті 141 ЦПК України, суд вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 203, 207, 215, 610- 612, 625-629, 639, 1048-1050 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «Споживчий центр» (вул. Саксаганського, 133-А м. Київ, 01032 ) заборгованість за кредитним договором №07.11.2024-100002439 від 07.11.2024 у розмірі 12960, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «Споживчий центр» (вул. Саксаганського, 133-А м.Київ, 01032 ) відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів після проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.