Справа № 157/1272/21
Провадження №2/157/6/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання Солошик Д.В.,

представника позивачки адвоката Колєсніка Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камінь-Каширський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини, і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камінь-Каширський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про визнання частково недійсним свідоцтва про народження дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до її повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; рішення суду в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування вимог зазначає, що познайомилася з відповідачем ОСОБА_2 у 2006 році та почала з ним зустрічатися. З 2012 року мала з ОСОБА_2 близькі відносини та спільно проживали на орендованій квартирі у м. Луцьку. На початку 2013 року завагітніла від останнього. Коли відповідач ОСОБА_2 дізнався про її вагітність, то розірвав з нею стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого Боровненською сільською радою. Оскільки вона та відповідач ОСОБА_2 не були одружені, тому при реєстрації народження дочки ОСОБА_5 запис про батька був зроблений з її слів, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідач відмовляється добровільно в позасудовому порядку подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, через що вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання батьківства. В разі, якщо відповідач ОСОБА_2 не визнає позов, то вона змушена буде подати клопотання про проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи на факт кровного споріднення між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Дочка ОСОБА_7 проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. Кожного місяця вона несе значні витрати на її утримання, зокрема, це продукти харчування, одяг, товари першої необхідності, ліки, ігри та товари для розвитку дитини. Відповідач ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дочки, частково допомагає фінансово, що підтверджується квитанціями, хоча як батько зобов`язаний утримувати свою дитину нарівні з матір`ю. Вона не в змозі самостійно забезпечити дитину, адже на даний час не працює. Натомість відповідач ОСОБА_2 має можливість працювати, є фізично здоровим, отримує дохід, оскільки систематично виїжджає на роботу до країн Європейського Союзу. Враховуючи пріоритетність інтересів дитини, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, її матеріальне становище, матеріальне становище відповідача і те, що відповідач є працездатним та спроможним отримувати доходи, доцільно стягнути з нього аліменти на утримання його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 . Стаття 125 Сімейного Кодексу України визначає, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Згідно зі статтею 128 СК за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду і підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов може бути пред`явлений матір`ю неповнолітньої дитини або особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Ухвалою судді від 20 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, у справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

5 жовтня 2021 року до суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бельський І.В., повноваження якого підтверджено ордером серії ВЛ № 000,083852 від 05.10.2021 та договором про надання правничої допомоги від 01.07.2021, подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камінь-Каширський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якому просить визнати недійсним свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , в частині запису у графі батько ОСОБА_2 , а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 не перебував, оскільки офіційно одружився з ОСОБА_8 15 березня 2000 року. Від даного шлюбу є семеро дітей. Дані обставини стверджуються свідоцтвом про шлюб та довідкою Раково-Ліського старостинського округу про склад сім`ї. Заяву про походження ОСОБА_3 від ОСОБА_2 останній не подавав. Яким чином у графі батько свідоцтва про народження дитини записаний ОСОБА_2 поки що невідомо. Дане питання буде з`ясовуватися у судовому засіданні шляхом допиту ОСОБА_9 , яка проводила державну реєстрацію народження ОСОБА_10 . Крім того, про такі незаконні дії буде повідомлено поліцію з вимогою відкрити кримінальне провадження. Що стосується стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , то ці вимоги вирішуються у порядку позовного провадження або є такими, за якими може бути видано судовий наказ у порядку ст. ст. 160-161 ЦПК України. Для з`ясування правової підстави запису ОСОБА_2 батьком у свідоцтві про народження ОСОБА_10 до третьої особи у справі 05 жовтня 2021 року був поданий адвокатський запит. У відповідь було отримано повідомлення третьої особи про те, що, цитує: «державна реєстрація проведена згідно з ч. 1 ст. 135 СК України». Дане повідомлення є юридично не професійним. ОСОБА_1 в якості доказів подала до суду ксерокопії квитанції банку про перерахунок ОСОБА_2 певних коштів через «Приватбанк». Вона шантажувала відповідача, вимагаючи від останнього гроші, які ОСОБА_2 сплачував їй через банк. В разі відмови, вона погрожувала, що повідомить дружині відповідача - ОСОБА_8 про нібито його стосунки з нею, а оскільки у дружини хворе серце і відомості про стосунки могли погіршити стан її здоров`я, тому ОСОБА_2 нібито купував за гроші мовчання ОСОБА_1 . Крім цього, як пояснював відповідач, кошти останній надавав у виді благодійної допомоги дитині, яка виховується без батька. Позивачка звернулася до суду з даною заявою аж майже через вісім років.

22 листопада 2021 року ОСОБА_2 подав заяву з доповненнями до зустрічної позовної заяви, у якій просить свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , у частині запису у графі батько ОСОБА_2 , громадянин України, визнати недійсним та зобов`язати третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виключити з графи батько свідоцтва про народження ОСОБА_3 запис ОСОБА_2 , у задоволенні позовних вимог відповідачки ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі за безпідставністю.

Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

У відзиві на зустрічну позовну заяву, поданому 16 грудня 2021 року, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Колєснік Б.В. просить відмовити у задоволені зустрічного позову та в обґрунтування заперечення зазначає, що представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бельський І.В. факт перерахування коштів у розмірах згідно із долученими ОСОБА_1 квитанціями визнає. В той же час ОСОБА_1 категорично заперечує і не визнає твердження про нібито благодійність ОСОБА_2 та його шантажування ОСОБА_1 , оскільки таке не є правдивим, взагалі не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом у справі. З долучених представником ОСОБА_2 адвокатом Бельським І.В. документів не вбачається наявність фактичних даних про такі обставини, а з клопотання про виклик свідка взагалі неможливо зрозуміти, якими важливими для даної справи відомостями володіє ОСОБА_9 , котра суто здійснювала оформлення свідоцтва про народження дитини. Таким чином, вищевказані твердження, наведені у зустрічній позовній заяві, є голослівними та такими, що не підтверджені жодним джерелом доказів. В свою чергу, у зв`язку із незадовільним матеріальним станом ОСОБА_1 , який не давав можливості у повному обсязі забезпечувати повноцінний та всебічний розвиток їхньої спільної з ОСОБА_2 дитини, останній хоч і не брав участі у її вихованні, проте частково допомагав фінансово за усною домовленістю з ОСОБА_1 , добровільно та без будь-якого примусу, оскільки достовірно обізнаний, що це саме його дитина і він є її батьком, а відтак зобов`язаний не лише за законом, а й за своїми моральними принципами вживати усіх належних заходів задля створення гідних умов проживання своєї дочки. Саме в результаті домовленостей із ОСОБА_1 щомісячно ОСОБА_2 сплачував їй попередньо погоджену суму грошових коштів на утримання їхньої спільної дитини, що підтверджується квитанціями, які були додані до позовної заяви. ОСОБА_2 стверджує, що саме через хвилювання за стан здоров`я своєї дружини він «купував за гроші мовчання ОСОБА_1 » Утім, жодного документу на підтвердження захворювання ОСОБА_11 не надано до суду, а отже неможливо стверджувати про наявність хвороби взагалі. Аналогічно ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_12 не долучено жодного джерела фактичних даних, котре б підтвердило достовірність твердження про шантажування і погрози зі сторони ОСОБА_1 . Такими доказами могли б бути пояснення свідків, аудіо- або відеофонограми, якими зафіксовано такі обставини, письмові звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів про вчинення правопорушення (надходження погроз від ОСОБА_1 , вимагання нею коштів тощо). Тобто, нелогічною та неузгодженою є позиція ОСОБА_2 , який категорично заперечуючи факт походження ОСОБА_10 від нього та не визнаючи зараз її своєю дочкою, упродовж декількох років до цього сплачував грошові кошти ОСОБА_1 нібито внаслідок шантажування та погроз з її боку, однак при цьому не намагався жодним чином діяти в рамках закону (якщо він дійсно не є батьком дитини, як стверджується в зустрічному позові) - не фіксував факти погроз, не звертався до правоохоронних органів, не намагався самостійно, в позасудовому порядку спростувати своє батьківство шляхом проведення генетичної експертизи. ОСОБА_2 , заперечуючи висловлені у первісному позові твердження про походження ОСОБА_10 від нього, лише намагається уникнути своїх відповідальності та обов`язку утримувати дитину, що є неприпустимим та аморальним, оскільки благополуччя дочки повинно було б мати найвищий пріоритет для батька, ніж власні потреби та загроза виникнення конфлікту у своєму офіційному шлюбі. Важливим є і те, що спір з приводу батьківства ОСОБА_2 виник не одразу після народження ОСОБА_10 , а лише нещодавно - орієнтовно у серпні 2021 року, коли позивач за зустрічним позовом припинив виплату коштів на утримання дочки. До цього моменту відповідач визнавав себе батьком, навідувався до дитини, дарував їй іграшки, спілкувався з нею та періодично надсилав грошові кошти позивачці на утримання їх дочки, що підтвердять свідки. У зв`язку із цим, твердження ОСОБА_2 про нібито пропуск ОСОБА_1 позовної давності для встановлення його батьківства є хибним і неспроможним. Більш того, посилання на ч. 3 ст. 138 СК України в цій частині також є недоречним, оскільки даною нормою встановлено позовну давність в один рік для матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка. Тобто, такий строк встановлено виключно для матері, яка перебуваючи у шлюбі, народила дитину від іншого чоловіка, з яким вона у шлюбі не перебуває, при тому, що батьком цієї дитини в акті про народження значиться саме її офіційний чоловік (в силу приписів ст. 122 СК України), а не той, від якого дитина в дійсності походить. Натомість у даному конкретному випадку ОСОБА_1 народила дочку, не перебуваючи в жодному зареєстрованому шлюбі, внаслідок чого в актовому записі про народження дитини відомості про батька були внесені зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. До такого випадку положення ч. 3 ст. 138 СК України застосовуватись не можуть. Крім того, ОСОБА_2 не враховано, що приписами ст. 128 СК України, якими керувалась Пікуль Н.А, пред`являючи первісний позов, взагалі не встановлено позовної давності до вимог про визнання батьківства за рішенням суду, що цілком узгоджується з тим фактом, що такий позов може бути пред`явлений як матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, до її повноліття, або ж самою дитиною після досягнення нею вісімнадцяти років. Таким чином, законодавцем передбачено значний проміжок часу, упродовж якого може бути пред`явлено відповідний позов та який значно перевищує строк, вказаний у ч. 3 ст. 138 СК України, якою встановлено позовну давність до позовних вимог іншого характеру, відмінних від тих, які викладено в первісному позові. Поряд із цим, ОСОБА_1 повідомляє суд, що визнає та не заперечує факт перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому та не розірваному на даний час шлюбі із ОСОБА_8 , а також ту обставину, що ОСОБА_13 народилась дійсно в період перебування позивача у вищевказаному шлюбі. Утім дана обставина жодним чином не впливає на результат вирішення спору, оскільки перебування особи у шлюбі жодним чином не звільняє її від своїх обов`язків та не знівельовує факту походження дитини від батька. ОСОБА_1 заперечує твердження ОСОБА_2 про те, що він не є батьком ОСОБА_10 , вона достовірно знає, що саме від нього походить її дочка і цю обставину буде достеменно встановлено за результатом проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, про яку 11.11.2021 було подано відповідне письмове клопотання, що міститься в матеріалах справи, оскільки інших найбільш достовірних засобів доказування наразі не існує. Також варто вказати і на той факт, що ОСОБА_2 , стверджуючи у зустрічному позові про повідомлення поліції стосовно незаконних дій ОСОБА_9 , не долучив до справи жодного доказу, який би підтверджував факт такого його звернення, як і не зазначив про неможливість долучення відповідних джерел доказів, хоча за приписами ст.ст. 81, 83 ЦПК України він мав би одночасно із пред`явленням позову надати до суду усі наявні у нього докази, що стосуються цього спору. Тобто, і в даному випадку твердження позивача за зустрічним позовом про нібито незаконність дій особи, яка провадила державну реєстрацію народження ОСОБА_10 , є голослівним та непідтвердженими будь-якими джерелами фактичних даних. З огляду на всі викладені доводи та аргументи, враховуючи невизнання ОСОБА_1 заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, а також недоведеність обставин, наведених у зустрічному позові, в його задоволенні має бути повністю відмовлено.

У відповіді на відзив представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бельський І.В. зазначає, що ОСОБА_1 у поданій до суду заяві від 16.09.2021 про встановлення батьківства та стягнення аліментів вказує, що ОСОБА_2 , дослівно, відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його батьком її дочки. Отже, запис ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 керівник органу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_9 виконала на прохання ОСОБА_1 і не виключено, що на корупційній основі. Є сподівання, що суд буде реагувати на вчинення незаконних дій ОСОБА_14 . Оскільки заява ОСОБА_2 про визнання його батьком ОСОБА_10 відсутня, тому його позовні вимоги про визнання свідоцтва про народження дитини частково недійсним підлягають до повного задоволення. ОСОБА_1 не подала суду відповідних доказів про те, що батьком дитини є ОСОБА_2 . Допомога ним фінансово дитині ОСОБА_1 , її показання в якості свідка, показання інших свідків не є належними доказами у справі встановлення батьківства. За словами ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_1 шантажувала його повідомленням про можливі їх стосунки його дружині, яка часто хворіє на серцеві напади. Як віруюча людина ОСОБА_2 , маючи можливість, надавав благодійну допомогу дитині, яка виховується без батька. Дивує поведінка ОСОБА_1 , яка звернулася з заявою про встановлення батьківства лише через вісім років після народження дитини і після припинення надання дитині ОСОБА_2 фінансової допомоги. Надання фінансової допомоги ОСОБА_2 матері дитини ОСОБА_10 - ОСОБА_1 , показання свідків тощо суд міг би прийняти до уваги лише в часи відсутності у науки методу ідентифікації особи за допомогою молекулярної експертизи ДНК. Що стосується відзиву представника ОСОБА_1 , то це набір нічого не стверджуючих фраз, витягів із СК України і нічого конкретного.

У запереченні на відповідь на відзив представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Колєснік Б.В. просить у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про народження дитини відмовити. В обґрунтування заперечення зазначає, що жодного доказу на підтвердження зазначених адвокатом Бельським І.В. у відповіді на відзив на зустрічний позов обставин не надано, а отже, твердження про те, що запис ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 керівник органу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_9 виконала на прохання ОСОБА_1 і не виключено, що на корупційній основі, є голослівним. ОСОБА_1 достовірно знає, що саме від ОСОБА_2 походить її дочка. Однак докази на підтвердження факту схожості біологічного матеріалу конкретної особистості та встановлення родинних зв`язків, а саме вирішення питання про спорідненість між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 як між біологічним батьком та дочкою будуть надані виключно за результатами проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, про проведення якої судом вже постановлено відповідну ухвалу. Представник ОСОБА_2 - адвокат Бельський І.В. заявив про те, що допомога фінансово дитині ОСОБА_1 , її показання в якості свідка, показання інших свідків, не є належними доказами у справі про встановлення батьківства. ОСОБА_1 нібито шантажувала ОСОБА_2 повідомленням про можливі їх стосунки його дружині, яка часто хворіє на серцеві напади, до того ж, кошти, які ОСОБА_2 надсилав останній вважає «благодійною допомогою» дитині, котра виховується без батька. Тобто, факт перерахування коштів у розмірах згідно із долученими ОСОБА_1 квитанціями стороною ОСОБА_2 визнається і не заперечується. В той же час ОСОБА_1 категорично заперечує і не визнає твердження про нібито благодійність ОСОБА_2 та його шантажування позивачкою, оскільки таке не є правдивим, взагалі не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом у справі. Такими чином, вищевказані аргументи, наведені у відповіді на відзив, є голослівними та такими, що не підтверджені матеріалами провадження, а позивач лише намагається в такий спосіб уникнути своєї відповідальності. В свою чергу відзначає, що у зв`язку із незадовільним матеріальним станом ОСОБА_1 , який не давав можливості у повному обсязі забезпечувати повноцінний та всебічний розвиток їх спільної із позивачем за зустрічним позовом дитини, ОСОБА_2 хоч і не брав участі у її вихованні, проте частково допомагав фінансово за усною домовленістю з ОСОБА_1 , добровільно та без будь-якого примусу, оскільки він достовірно обізнаний, що це саме його дитина і він є її батьком, а відтак зобов`язаний не лише за законом, а й за своїми моральними принципами вживати усіх належних заходів задля створення гідних умов проживання своєї дочки. Саме в результаті домовленостей із ОСОБА_1 щомісячно ОСОБА_2 сплачував їй попередньо узгоджену суму грошових коштів на утримання їх спільної дитини, що підтверджується квитанціями, які були додані до позовної заяви. Як вже вище зазначалося, ОСОБА_2 стверджує, що саме через хвилювання за стан здоров`я своєї дружини він допомагав фінансово. Утім, жодного документу, що підтвердив би захворювання ОСОБА_8 , не надано до суду, а отже неможливо стверджувати про наявність хвороби взагалі. Аналогічно ОСОБА_2 та його представником не долучено жодного джерела фактичних даних, котре б підтвердило достовірність твердження про шантажування і погрози зі сторони ОСОБА_1 . Такими доказами могли б бути пояснення свідків, аудіо- або відеофонограми, якими зафіксовано такі обставини, письмові звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів про вчинення правопорушення (надходження погроз від ОСОБА_1 , вимагання нею коштів тощо). Тобто, нелогічною та неузгодженою є позиція ОСОБА_2 , який категорично заперечуючи факт походження ОСОБА_10 від нього та не визнаючи зараз її своєю дочкою, сплачував упродовж декількох років до цього грошові кошти ОСОБА_1 нібито внаслідок шантажування та погроз з її боку, однак при цьому не намагався жодним чином діяти в рамках закону (якщо він дійсно не є батьком дитини) - не фіксував факти погроз, не звертався до правоохоронних органів, не намагався самостійно в позасудовому порядку спростувати своє батьківство шляхом проведення генетичної експертизи. ОСОБА_2 , заперечуючи висловлені у первісному позові твердження про походження ОСОБА_10 від нього, лише намагається уникнути своїх відповідальності та обов`язку утримувати дитину, що є неприпустимим та аморальним, оскільки благополуччя дочки повинно було б мати найвищий пріоритет для батька, ніж власні потреби та загроза виникнення конфлікту у своєму офіційному шлюбі. Важливим є і те, що спір з приводу батьківства ОСОБА_2 виник не одразу після народження ОСОБА_10 , а лише нещодавно - орієнтовно у серпні 2021 року, коли позивач за зустрічним позовом припинив виплату коштів на утримання дочки. До цього моменту відповідач визнавав себе батьком, навідувався до дитини, дарував їй іграшки, спілкувався із нею та періодично надсилав грошові кошти позивачці на утримання їх дочки. У даному конкретному випадку ОСОБА_1 народила дочку, не перебуваючи в жодному зареєстрованому шлюбі, внаслідок чого в актовому записі про народження дитини відомості про батька були внесені зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Ухвалою суду від 19 травня 2022 року за клопотанням позивачки ОСОБА_1 у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення експертизи доручено експерту Волинського НДЕКЦ МВС, провадження на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою суду від 13 лютого 2023 року оголошено розшук відповідача ОСОБА_2 та провадження у справі зупинено до розшуку відповідача ОСОБА_2 , ухвалою суду від 16 грудня 2024 року провадження поновлено з огляду на те, що місце перебування відповідача, а саме перебування останнього за кордоном, встановлено, а також і те, що відомо зареєстроване місце проживання відповідача на території України.

Ухвалою суду від 17 січня 2025 року у справі повторно призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, провадження на час проведення експертизи зупинено.

Згідно з повідомленням судового експерта Пальохи К.М. від 17 квітня 2025 року зазначену експертизу неможливо провести, оскільки 18 березня 2025 року для відбору зразків букального епітелію до Волинського НДЕКЦ МВС з`явилася лише ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 для відбору зразків букального епітелію до Волинського НДЕКЦ МВС не з`явився.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Колєснік Б.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав і просили їх задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_15 , крім того, пояснив, що відповідачу відомо про розгляд справи, про призначення у справі експертизи, проте останній ухиляється від участі у ній, а тому дії останнього належить розцінити як визнання останнім позову, та з урахуванням пояснень позивачки, свідка, змісту наявного у матеріалах справи листування сторін у месенджерах, є достатні підстави для задоволення позовних вимог у повному об`ємі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання вкотре не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений шляхом надіслання у встановленому законом порядку повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем його проживання та за повідомленим ним суду місцем проживання, однак повістки повернулися з відмітками у поштових повідомленнях про відсутність відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання та повідомленого ним суду місця проживання, а також відповідач викликався до суду шляхом опублікування повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України, проте у судове засідання не з`явився і причину неявки не повідомив.

Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, а також день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Частиною 1 ст. 128 ЦПК України встановлено, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач у встановленому законом порядку повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, однак не з`явився до суду, причину неявки не повідомив, тобто не з`явився у судове засідання без поважних причин.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камінь-Каширського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Струк К. у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_16 , матір`ю якої є позивачка ОСОБА_1 .

Відомості про батька дитини ОСОБА_17 записані за вказівкою матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Посилання представника відповідача адвоката Бельського І.В. на юридичну непрофесійність такого повідомлення як відомості про батька записані зі слів матері є власним тлумаченням останнім норм права та безпідставними, не ґрунтуються на положеннях ч. 1 ст. 135 СК України, у якій чітко зазначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України).

Відповідно до частини другої ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно із статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.110 ЦПК України, якою передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18), на яку посилається заявник як на підставу касаційного оскарження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, після призначення судом повторно ухвалою від 17 січня 2025 року молекулярно-генетичної експертизи, копію цієї ухвали було надіслано 23 січня 2025 року, зокрема, відповідачу ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою місця його проживання: АДРЕСА_1 , та за повідомленою ним адресою: АДРЕСА_2 , 18 лютого 2025 року ОСОБА_2 повторно надіслано копію зазначеної ухвали за цими ж адресами і повідомлення про необхідність з`явитися 18 березня 2025 року у період часу з 10 год до 11 год до Волинського НДЕКЦ МВС України для відібрання зразків букального епітелію.

Однак, 21 квітня 2025 року до суду надійшло повідомлення судового експерта ОСОБА_18 від 17 квітня 2025 року про неможливість проведення експертизи, з якого вбачається, що 18 березня 2025 року для відбору букального епітелію з`явилися до Волинського НДЕКЦ МВС Пікуль Н.А. з дитиною ОСОБА_19 , а ОСОБА_2 не з`явився 18 березня 2025 року для відбору зразків букального епітелію, а тому експертизу провести неможливо.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що суд забезпечив повідомлення відповідача про час і місце відібрання біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи, однак останній умисно ухилився від її проведення.

Та обставина, що відповідач перебуває за кордоном, з урахуванням його процесуальної поведінки, згідно з якою він, будучи судом всіма можливими заходами неодноразово повідомлений про розгляд справи та обізнаний про наявність у провадженні суду позову, пред`явленого до нього, про визнання батьківства, адже ним був поданий і зустрічний позов, жодних відомостей щодо можливих дати та часу явки для надання зразків букального епітелію суду не надав (не повідомив), не свідчить про поважність причин його ухилення від експертизи та відсутність на це умислу.

Як роз`яснено в пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, суд оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З показань допитаної у судовому засіданні в якості свідка позивачки ОСОБА_1 вбачається, що з 2006 року вона зустрічалася з ОСОБА_2 , мала з останнім близькі стосунки, з 2010 року вони почали разом як чоловік та жінка проживати у м. Луцьку, вона завагітніла, ОСОБА_2 їй говорив, що хоче дитину, а саме дочку, а потім казав, що ще не час мати дітей, однак вона дитину народила. Спочатку ОСОБА_2 приїжджав до неї автомобілем по місцю її проживання, вона виходила до нього з будинку і в такий спосіб вони зустрічалися як чоловік та жінка. Крім того, згодом ОСОБА_2 протягом їхніх стосунків перебував у м. Києві на роботі, однак приїжджав до неї у м. Луцьк, де вони зустрічалися на квартирі, яку винаймали. Разом їздили відпочивати на море, про що є фотокартка, також разом у м. Луцьку в 2012 році були біля новорічної ялинки і про ці події є фотокартки. Відповідач надсилав їй кошти для найму квартири. Спочатку вони винаймали квартири для зустрічей на одну-дві доби, а пізніше вже наймали квартиру у м. Луцьку по договору найму біля одного року. Після цього, приблизно у 2011 році чи на початку 2012 року вона повернулася проживати у с. Житнівка, відповідач ще біля 2-ох місяців приїжджав до неї, він заходив до її будинку, його бачили її мати, сестра, невістка, і так тривало до того часу, поки вона не завагітніла. Про вагітність дізналася орієнтовно у лютому 2013 року. Після народження дитини ОСОБА_5 відповідач один раз приїжджав до неї, дитині на той час був один рік, та, крім того, вона з дитиною приїжджала до м. Луцька, зустрічалися вона, дитина та відповідач не часто, він давав неодноразово їй кошти. Він їй казав тоді, що дитину визнає, а іншим розповідав, що з нею не жив та не спав, і дитина ОСОБА_7 не його. Коли вона зустрічалася з ОСОБА_2 і між ними були інтимні стосунки, то знала його як ОСОБА_20 , але потім у розмові з його дружиною по телефону дізналася від останньої дійсні анкетні дані відповідача. Дитина була зачата за погодженням з відповідачем. Спочатку ОСОБА_2 дитину ОСОБА_21 визнавав, коли дитині був один рік та вона (позивачка) наймала кімнату у гуртожитку у м. Луцьку, то він щомісячно перераховував кошти на банківську картку за оплату кімнати, також у подальшому перераховував їй кошти, не зазначаючи призначення платежу, приносив дитині солодощі. Коли ж дочка стала старша, то він від дитини ховався, не хотів казати дитині, що він батько і щоб дитина його бачила. На десятий рік від дня народження дочки ОСОБА_2 передав 08.10.2023 для останньої посилку. Після її звернення з позовом до суду про встановлення батьківства, ОСОБА_2 у месенджері надсилав їй повідомлення, що вона нічого не доведе, мовляв він хотів з нею по хорошому, давав би їй кошти, а тепер нехай кошти надає суд. Під час стосунків з ОСОБА_2 вона із жодним іншим чоловіком не зустрічалася, ні з ким іншим не мала інтимних стосунків.

Як вбачається з наданих позивачкою роздруківок електронного листування за допомогою мобільного телефону із зображеннями коштів та наданими нею показаннями суду в якості свідка у їх сукупності, ОСОБА_2 під час спілкування з останньою повідомив їй, що якби вона не зверталася до суду, то мала б зображені на фото кошти, мала б автомобіль, та сумок з гостинцями, які він передавав, мала б ще більше, а так він же їй казав, що вона нашкодить дитині, якби вона не сказала чоловіку, який телефонував із суду, що вони не домовилися, то було б все добре, а тепер нехай адвокат, суд дасть їй кошти, а також повідомляв, що вона все зіпсувала, що вона нашкодила дитині, бо зараз би дитина мала б все і вона мала б багато що, і їздила б автомобілем, а тепер може щось вибігає, і поки вона не забере все з суду у присутності його адвоката, то не отримає ні однієї копійки від нього і дитина буде страждати через неї, а не через нього, а також повідомляв і те, що після того, як вона сказала чоловіку з суду неправду, що вони не домовлялися, то точно нічого тепер не отримає, і що поліцейські приїжджали по місцю його проживання в м. Камені-Каширському, однак його немає по місцю проживання, і що вона сама собі зробила гірше, а він ще й передачі їй передавав, і нехай адвокат тепер дає їй кошти, адже він думав, що вони домовилися, а вона все розвалила.

Позивачка ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів та позовних вимог долучила до позовної заяви також копії квитанцій, з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_2 переказував їй неодноразово у 2019, 202, 2021 роках грошові кошти.

Факт здійснення зазначених переказів коштів представник відповідача - адвокат Бельський І.В. у відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях не заперечив, однак не визнав підстави здійснення таких переказів, зазначаючи, що ці кошти відповідач перераховував на картку позивачки за її мовчання про їхні стосунки.

Отже, з доводів представника відповідача вбачається, що останній не лише не заперечив факту здійснення позивачці вказаних переказів відповідачем, але й факту наявності стосунків між останнім та позивачкою як між чоловіком та жінкою.

Як вбачається з показань у судовому засіданні свідка ОСОБА_22 позивачка ОСОБА_1 є її дочкою, а ОСОБА_13 , якій 12 років, внучкою. Відповідача ОСОБА_2 вона неодноразово ще до народження внучки бачила у своєму будинку, в якому проживає також з дочкою ОСОБА_1 , що остання з відповідачем зустрічалася як дівчина з хлопцем, інших хлопців у дочки не було. ОСОБА_2 , приїжджаючи до дочки, привозив подарунки. Також вона їздила до дочки у м. Луцьк, де остання працювала та наймала квартиру, та зі слів дочки їй відомо, що квартиру оплачував ОСОБА_2 . Після того як дочка завагітніла, то дізналася, що ОСОБА_2 одружений. Коли дочка була вже у пологовому будинку, то ОСОБА_2 дзвонив на номер телефону останньої, новонароджена дитина знаходилася на грудях дочки, а тому по телефону вона йому повідомила, що у нього народилася дочка. У лікарню він не приїжджав, бо на той час його не було у місті.

Аналізуючи вищезазначені докази, що зібрані відповідно до вимог процесуального закону, та враховуючи відсутність у матеріалах справи жодних переконливих доказів, крім письмових заперечень відповідача та його представника, на спростування доводів позивачки щодо походження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог у цій частині.

Доводи представника відповідача адвоката Бельського І.В. щодо пропуску позовної давності є безпідставними, оскільки спірні правовідносини регулюються статтею 128 СК України, до якої позовна давність не застосовується.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21 (провадження № 61-564св23).

Визнання відповідача батьком дитини ОСОБА_3 відповідає інтересам малолітньої дитини, дані про батька якої наразі зазначені зі слів матері позивачки ОСОБА_1 . Негативних наслідків для дитини судом не встановлено.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Отже, сторони у справі як батьки неповнолітньої дитини ОСОБА_3 зобов`язані її утримувати до досягнення нею повноліття.

Неповнолітня дитина сторін проживає з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання, виданою старостою Боровненського старостинського округу Оліферчуком М.І. 15 вересня 2021 року № 1485, і про що представник відповідача не заперечив.

Відповідно до частин 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частини 2 і 3 ст. 182 СК України).

Між сторонами немає домовленості щодо сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка проживає з матір`ю.

Будучи особою працездатного віку, відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини в достатньому обсязі та регулярно не надає.

Визначаючи розмір аліментів, суд враховує матеріальне становище відповідача, який має можливість працювати, дані про незадовільний стан його здоров`я відсутні, відомостей про наявність у нього інших утриманців немає, і матеріальне становище дитини сторін, стан її здоров`я, який є задовільним, а також те, що обов`язок утримувати дитину рівною мірою покладається як на матір, так і на батька, та дійшов висновку, що вимоги позивачки належить задовольнити повністю та стягувати з відповідача аліменти на утримання його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 гривень щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на ті обставини, що запис про батька дитини вчинено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України за заявою матері, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

З урахуванням зазначених обставин, безпідставним є клопотання представника відповідача про допит в якості свідка ОСОБА_9 , яка вчинила зазначений запис.

Крім того, як встановлено частинами 1 та 2 статті 136 СК України, право оспорити своє батьківство має особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 СК України, та у такому випадку така особа пред`являє позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини, а не зі свідоцтва про народження. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

З урахуванням зазначених обставин, у зустрічному позові ОСОБА_2 належить відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та з огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду про стягнення аліментів на утримання дитини, суд дійшов висновку, що з відповідача належить стягнути у дохід держави судовий збір у розмірі у розмірі 908 гривень та на користь позивачки ОСОБА_1 понесені останньою та документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору за вимогу немайнового характеру про визнання батьківства у розмірі 908 гривень.

Враховуючи ту обставину, що у задоволенні зустрічного позову відмовлено, підстав для стягнення судових витрат з позивачки на користь відповідача немає.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду у межах суми платежу аліментів за один місяць належить допустити до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 4, 10-13, 77-81, 141, 263-265, 352-354, п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камінь-Каширський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Камінь-Каширським РВ УМВС України у Волинській області 23 січня 2004 року, РНОКПП НОМЕР_3 , батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Житнівка, Камінь-Каширського району Волинської області.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в межах стягнення суми платежу аліментів на утримання дитини за один місяць допустити до негайного виконання.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камінь-Каширський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про визнання частково недійсним свідоцтва про народження дитини, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет: https://km.vl.court.gov.ua/sud0304/gromadyanam/csz/.

Дата складення повного судового рішення 27 листопада 2025 року.

Головуючий: О.В. Антонюк