Дата документу 25.11.2025
Справа № 206/1089/25
Провадження № 2/334/2360/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та стягнення моральної шкоди

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м.Дніпро з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпро від 03.03.2025 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та стягнення моральної шкоди направлено до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя за територіальною підсудністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, визначено суддю Козлову Н.Ю.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2025 року позовна заява прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та стягнення моральної шкоди. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судове засідання не з`явився.

Представник позивача адвокат Щасливий О.Р. звернувся до суду з клопотанням, у якому просив суд провести розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явився. З наявного у матеріалах справи повідомлення з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Надісланий Ленінським районним судом м.Запоріжжя рекомендований лист з копією ухвали про відкриття провадження у справі, копією позову та доданими до нього документами, судовою повісткою відповідачу не було вручено у зв`язку з тим, що поштовий зв`язок відділення у м.Енергодар Запорізької області тимчасово не функціонує у зв`язку із тимчасовою окупацією м.Енергодара через збройну агресію російської федерації проти України.

У подальшому, у зв`язку із зміною підсудності судових справ в умовах воєнного стану, Дніпровським районним судом м.Запоріжжя неодноразово надсилалися відповідачу повідомлення про розгляд справи відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки представник позивача та відповідач не з`явилися до зали судового засідання.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав:

У ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу Mercedes-Benz, моделі 308D, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

23.02.2022, о 08:00 годині, у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, на автодорозі Н-08, поблизу електроопори №1-7933303, сталася дорожньо-транспортна пригода, за результатами якої відбулось зіткнення транспортного засобу Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_2 та транспортного засобу Toyota, моделі Camry, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

При цьому, передумовою для настання ДТП став той факт, що водій ОСОБА_2 , який 23.02.2022, о 08:00 годині, керував транспортним засобом Hyundai, моделі 130, д.н.з. НОМЕР_4 , в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, на автодорозі Н-08, в порушення вимог п. 1.5 ПДР рухаючись у лівій полосі почав змінювати напрям руху праворуч, чим змусив різко змінити напрям руху водія автомобіля Toyota, д.н.з. НОМЕР_3 , та подати звуковий сигнал, щоб уникнути зіткнення. Тобто, водій ОСОБА_2 скоїв правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 122 КУпАП, де між автомобілями Тойота, д.н.з. НОМЕР_3 , та Мерседес, АР 6910 ІО, сталось зіткнення.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.06.2022 у справі №175/688/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вищеописаного адміністративного правопорушення за описаних обставин. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.03.2024 у цій же справі у сказані постанові виправлено описку щодо державного номерного знаку автомобіля Мерседес.

Постанови суду оскаржені не були та набрали законної сили.

Також, по вказаним обставинам було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП й відносно водія автомобіля Мерседес - ОСОБА_3 .

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.02.2022 у справі №175/689/22 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП по вищевказаним обставинам, проте постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.07.2022 у справі №175/689/22 постанову суду першої інстанції скасовано та закрито провадження у справі відносно ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті-самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України (в редакції від 13.07.2017) постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, по обставинам даної дорожньо-транспортної пригоди, водія автомобіля Мерседес ОСОБА_3 виправдано по суті інкримінованого правопорушення, проте наявна постанова за фактом створення водієм ОСОБА_2 аварійної обстановки, яка призвела до ДТП.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №1024 з визначення матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу внаслідок ДТП, від 12.04.2022, складеного судовим експертом-автотоварознавцем Костильовим М.В., вартість відновлювального ремонту автомобіля Мерседес складає 438 543,90 грн., що є більшим ніж ринкова вартість даного автомобіля (169 312,75 грн.).

Частиною першою ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. І, 2 ст.1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.3 ст.988 ЦК страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі ст.1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.22.1 ст.22 закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Відповідно до пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37).

Відповідно до ч. ч. І, 2 ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

У даній справі, водій ОСОБА_2 своїми діями (різкою -зміною напрямку руху) створив для водія автомобіля Тойота аварійну небезпеку, яка змусила останнього змінити напрямок руху для об`їзду перешкоди у вигляді автомобіля ОСОБА_2 , в той час як водій ОСОБА_3 був вимушений так само змінити напрямок руху для об`їзду перешкоди у вигляді автомобіля Тойота. Внаслідок цього, сталось зіткнення автомобілів Мерседес і Тойота та автомобілю Мерседес завдано збитків у вигляді вартості відновлювального ремонту, яка перевищує вартість автомобіля Мерседес на час зіткнення, а отже збитки полягають у вартості автомобіля Мерседес на дату зіткнення.

Вищевказані обставини встановлені судовими рішеннями у справах про адміністративне правопорушення, а саме постановою за ч. 5 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_2 , якою його визнано винним, та постановою за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_3 , якою провадження у справі закрито з реабілітуючих підстав.

З вищенаведених підстав, враховуючи, що у даній справі відсутня вина водія автомобіля Мерседес, на думку суду відшкодування шкоди слід покласти на водія ОСОБА_4 .

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом незалежно від характеру правопорушення незалежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово.

Згідно з ч.І ст.1167 ЦК України, моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з п.5 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно- правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювана шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

За змістом п. 6.2. Методичних рекомендацій відшкодування моральної шкоди (далі за текстом - Рекомендації), наданих листом Міністерства юстиції України №35-13/797 від 13.05.2004, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Пунктом 6.4. Рекомендацій звертається особлива увага судів на те, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини в справах Гольм проти Швеції від 25 жовтня 1993 року, Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, встановлено, що вчинення неправомірних дій вже є підтвердженням завдання моральної шкоди.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Позивачу внаслідок ДТП завдано значної моральної шкоди у вигляді істотного пошкодження транспортного засобу, відновлювальний ремонт якого вартує понад ніж дві вартості відповідного транспортного засобу на дату ДТП. Транспортний засіб до цього часу не відновлено через відсутність відповідних коштів на його відновлення. А отже, ОСОБА_1 фактично позбавлений власного транспортного засобу внаслідок даної ДТП.

Таким чином, оцінюю завдану моральну шкоду у 20 000 грн., що відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховував характер та обсяг страждань (душевних, психічних), а також виходив з тривалості хвилювань, спричинених позивачу за наведених обставин, позбавлення його можливості реалізувати свої права, законні інтереси та сподівання, взявши до уваги інші зусилля, які позивач прикладав для вирішення цього питання.

Також, з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати у загальному розмірі 1923,13 грн., що складається з судового збору за подання позовної заяви.

На підставі вищенаведеного, відповідно до статей 15, 1187, 1191 Цивільного кодексу України, статей 6, 9, 12, 21, 22, 28, 29, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керуючись статтями 4, 10-13, 76-81,82, 89,133, 141, 259,263-265,268, 273, 279, 280-284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку та стягнення моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , завдані збитки у сумі 192 312,75 грн., з яких: 169 312,75 грн. матеріального збитку; 3 000 грн. вартості послуг судового експерта-автотоварознавця за проведення експертного автотоварознавчого дослідження; 20 000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1923,13 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі його оскарження після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Козлова Н. Ю.