Справа № 473/3954/25
РІШЕННЯ

іменем України

"19" грудня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Ротар М.М., за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди,

встановив

в серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь 13000 грн. матеріальної шкоди, а також 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 27 жовтня 2024 року позивач придбав легковий автомобіль моделі ІЖ-КОМБІ д.н.з. НОМЕР_1 , який належав відповідачу ОСОБА_2 , передавши кошти в розмірі 13000 грн. її чоловіку ОСОБА_3 .

Однак, коли він звернувся до Вознесенського ТСЦ для оформлення вказаного автомобіля на своє ім`я, то з`ясувалося що автомобіль за обліками сервісного центру був утилізований за заявою від 19 листопада 2024 року власниці ОСОБА_2 .

Відповідачі відмовляються повернути позивачу грошові кошти в розмір 13000 грн., а тому він вважає, що внаслідок даних подій йому було спричинено діями відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 13000 грн.

Крім того позивач переніс тяжкі та тривалі страждання, які позначили негативні зміни в його житті, були порушені життєві плати, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив та планів на майбутнє. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 5000 грн., яку також просить солідарно стягнути з відповідачів.

Ухвалою суду від 12 серпня 2025 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

22 серпня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає що до позовної заяви не додано жодного доказу, якій підтверджує факт передачі коштів. Підтвердила ту обставину, що належний їй на праві власності автомобіль вона зняла з реєстрації та утилізувала, оскільки позивач користувався ним, однак відмовлявся перереєструвати його на своє ім`я. Просила відмовити в задоволенні позову, позовні вимоги вважала безпідставними.

22 серпня 2025 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, зазначив, що доказів, які б підтверджували факт передачі йому коштів до позовної заяви не додано. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 надав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У відзиві на позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 0000036, № 0000034, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи та матеріалів кримінальних проваджень № 0000036, №0000034, які були досліджені в судовому засіданні вбачається та судом встановлено, що в середині жовтня 2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відбулася домовленість про придбання позивачем ОСОБА_1 , належного на праві власності відповідачу ОСОБА_2 транспортного засобу ИЖ-КОМБИ 1987 року випуску з державним номерним знаком НОМЕР_2 помаранчевого кольору.

Позивач ОСОБА_1 передав особисто відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти за придбаний ним автомобіль в розмірі 12 000 грн. в свою чергу відповідачі передали йому автомобіль та технічний паспорт.

В подальшому у зв язку з тим, що позивач відмовлявся здійснити переєстрацію транспортного засобу на своє ім`я, а саме не погоджувався на оплату вказаної послуги, то відповідач ОСОБА_2 , як власниця автомобіля «ИЖ КОМБИ» 1987 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 , написала заяву про списання автомобіля шляхом ліквідації, про що позивач ОСОБА_1 дізнався при зверненні до сервісного центру МВС.

Вказані обставини підтвердилися дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження № 0000034 за ч.1 ст.358 КК України, а саме витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань, заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 10 лютого 2025 року, поясненнями ОСОБА_1 від 14.01.2025 року, особистими поясненнями ОСОБА_3 від 28.11.2024 року, в яких він пояснив, що передав транспортний засіб чоловіку на ім`я ОСОБА_4 , той в свою чергу віддав йому 12000 грн. протоколом допиту свідка ОСОБА_2 від 24.02.2025 року, в якому вона пояснила, що дійсно вони домовилися з ОСОБА_5 про продаж автомобіля «ИЖ КОМБИ» 1987 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 за 12000 грн., вказаний автомобіль і технічний паспорт вони віддали ОСОБА_6 та домовилися зустрітися біля сервісного центру для перереєстрації транспортного засобу на нового власника, однак оскільки в подальшому ОСОБА_1 відмовився сплачувати послуги за перереєстрацію, то вона написала заяву у сервісному центрі на утилізацію транспортного засобу; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 24.02.2025 року, в якому він пояснив, що ОСОБА_8 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 12000 грн., той в свою чергу віддав йому транспортний засіб «ИЖ КОМБИ» 1987 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 та технічний паспорт; поясненнями ОСОБА_3 від 24.02.2025 року; постановою про закриття кримінального провадження від 25 лютого 2025 року.

Також вказані обставини підтвердилися дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження № 0000036 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України. А саме протоколом допиту потерпілого ОСОБА_1 від 26.02.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 26.02.2025 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_2 від 26.02.2025 року; поясненнями ОСОБА_3 від 26.02.2025 року та постановою про закриття кримінального провадження.

Тобто судом встановлено, що між позивачем та відповідачами відбулася попередня домовленість про купівлю продаж автомобіля «ИЖ КОМБИ» 1987 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 за 12 000 грн., які позивач передав відповідачу ОСОБА_3 , той в свою чергу передав позивачу ОСОБА_1 автомобіль та технічний паспорт. В подальшому перереєстрація вказаного транспортного засобу на нового власника ОСОБА_1 не відбулася і на сьогоднішній день автомобіль знятий з реєстрації на підставі заяви власника ОСОБА_2 про списання автомобіля шляхом ліквідації.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє

активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

Так, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19.

Доказів того, що між сторонами існують якісь договірні правовідносини, у матеріалах справи немає.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20, від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19.

Встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.

Однак в судовому засіданні було встановлено та підтвердилося матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 12000 гривень.

За такого вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково та стягнути з особи, яка отримала грошові кошти ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 12 000 грн. відповідно до статті 1212 ЦК України.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд керується ст. 23 ЦК України, яка передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів викладених у позові в частині стягнення моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (судовий збір), який був сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

ухвалив

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ), кошти в сумі 12000 (дванадцять тисяч) гривень та судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 19 грудня 2025 року.

Суддя М.М. Ротар