Справа № 683/3053/25
10 грудня 2025 року м. Старокостянтинів
Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючої - судді Сагайдак І.М.
секретаря Повзун С.В.
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №683/3053/25, 2/683/1726/2025 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує, що 03 березня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір №03.03.2025-100001525, за умовами якого відповідачці надано кредит у розмірі 3000 грн. строком на 140 днів, який остання мала повернути 20 липня 2025 року. Кредитні кошти були перераховані на банківську картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 .
У свою чергу ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, комісію та неустойку.
Так, за умовами кредитного договору за користування кредитними коштами ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити проценти у розмірі 1% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом усього періоду, на який надається кредит «процентна ставка», а також денну процентну ставку у розмірі 0,87% за кожен день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит. Також за умовами договору кредиту сторони передбачили сплату позичальником комісії, пов`язаної із наданням кредиту у розмірі 20% від суми кредиту, що становить 600 грн., а також неустойки у розмірі 30 грн., що нараховується за кожен день невиконання або неналежного виконання зобов`язання.
Однак, ОСОБА_1 належним чином не виконала своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, процентів та комісії, в зв`язку із чим станом на дату подачі позову утворилась заборгованість у розмірі 9300 грн., з яких: 3000 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 4200 грн. - заборгованість по процентам, 600 грн. - комісія, 1500 грн. - неустойка.
Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №03.03.2025-100001525 від 03 березня 2025 року в розмірі 9300 грн., а також 2422,40 грн. сплаченого при подачі позову судового збору.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У судове засідання представник позивача ТОВ «Споживчий центр» - Кузьменко М.В., який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не з`явився, однак у позовній заяві просив здійснювати розгляд справи у його відсутності на підставі поданих ним письмових доказів, у разі відсутності відповідача проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачка ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, у визначений судом строк відзив на позов не подавала.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2025 року постановлено провести по справі заочний розгляд.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивач стверджує, що на виконання кредитного договору відповідачці було надано кредит у розмірі 3000 грн. строком на 140 днів, який остання мала повернути 20 липня 2025 року, та сплатити проценти у розмірі 1% за кожен день користування кредитом, денну процентну ставку у розмірі 0,87% за кожен день користування кредитом, комісію, пов`язану із наданням кредиту у розмірі 20% від суми кредиту, що становить 600 грн., а також неустойку у розмірі 30 грн. в день у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Кредитні кошти в сумі 3000 грн. були перераховані 03 березня 2025 року на банківську картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 .
На підтвердження свої позовних вимог позивачем надано Пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферту) від 03.03.2025, Заявку кредитного договору №03.03.2025-100001525 (кредитної лінії) від 03.03.2025, Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №03.03.2025-100001525 (кредитної лінії) від 03.03.2025, Інформацію з центрального вузла Системи BankID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача ОСОБА_1 , а також довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №240-3009 від 30.09.2025 про успішне перерахування коштів у розмірі 3000 грн. 03.03.2025 о 14:16:40 на картку № НОМЕР_2 .
Згідно наданого суду розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №03.03.2025-100001525 від 03.03.2025 становить 9300 грн., з яких: 3000 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 4200 грн. - заборгованість по процентам, 600 грн. - комісія, 1500 грн. - неустойка.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведених норм, позивачем для доведення факту укладення між ним та відповідачкою договору в електронній формі мали б бути надані докази підписання такого документу сторонами за допомогою електронного цифрового підпису, або ж докази того, що вказаний при ідентифікації номер телефону належить позичальнику.
У наявній в матеріалах справи заявці на отримання кредиту від 03 березня 2025 року зазначено інформацію про позичальника ОСОБА_1 , адресу її проживання, номер та серію
паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податків, проте відсутній номер її телефону.
Крім того, зі змісту Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), Заявки про укладення кредитного договору та Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) вбачається, що датою їх укладення є 03 березня 2025 року, а часом укладення усіх трьох документів є 14:16.
Відсутність номера телефону у заявці позичальника свідчить і про відсутність даних, що ідентифікатор для підпису кредитного договору надавався саме на телефон відповідачки.
При цьому, надана позивачем Інформація з центрального вузла Системи BankID НБУ про ідентифікацію ОСОБА_1 , у якій зазначено, що за даними АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 користується номером телефону НОМЕР_3 , не є достатнім доказом того, що відповідачка станом на 03 березня 2025 року користувалась саме цим номером телефону і він є її фінансовим номером, оскільки вказана інформація була актуальною станом на 03 липня 2021 року, про що зазначено у цій Інформації.
При цьому, позивач не заявляв жодних клопотань про витребування від АТ КБ «ПриватБанк» відповідних письмових даних для підтвердження таких своїх доказів.
Отже, позивачем не доведено факту користування відповідачкою телефонним номером НОМЕР_3 , а отже і підписання саме нею кредитного договору №03.03.2025-100001525 (кредитної лінії), що був укладений в електронній формі, в порядку передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, відповідно до статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4323-34ХХ-ХХХХ-8048.
У заявці про надання кредиту та відповіді про прийняття пропозиції (акцепт) від 03 березня 2025 року після даних позичальника (відповідачки) вказано: реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даними та наступними договорами: 4323-34ХХ-ХХХХ-8048.
За інформацією ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №240-3009 від 30.09.2025 вбачається, що на підставі договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 ТОВ «Універсальні платіжні рішення» успішно перерахували кошти у розмірі 3000 грн. 03.03.2025 о 14:16:40 на платіжну картку № НОМЕР_2 .
Отже, грошові кошти в сумі 3000 грн. було перераховано на платіжну картку № НОМЕР_2 , емітовану в АТ «А-Банк» на ім`я ОСОБА_2 , що спростовує твердження позивача про надання кредитних коштів відповідачці ОСОБА_1 .
Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості.
Відтак, жодних належних доказів, які б підтверджували факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та отримання нею кредитних коштів в розмірі, заявленому позивачем, до позовної заяви не надано, а тому підстави для стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту відсутні.
З огляду на викладене у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 280-282 ЦПК України, суд
Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №03.03.2025-100001525 від 03 березня 2025 року у розмірі 9300 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Текст рішення складено 16 грудня 2025 року.
Суддя: