ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9725/25 Справа № 243/5853/25 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

17 грудня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

03 липня 2025 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» через підсистему «Електронний суд» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є абонентом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в місті Слов`янськ та користується послугами з опалення, однак не в повному обсязі оплачує вартість спожитих послуг з опалення, що порушує право Позивача на отримання оплати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законодавством строк. Таким чином у Відповідача виникло зобов`язання сплатити грошові кошти за спожиту послугу, а у Позивача право вимагати від Відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. З 01 лютого 2022 року до 01 червня 2025 року сума заборгованості за Особовим рахунком відповідача склала 46 476,36 грн. Протягом періоду, під час якого утворилася заборгованість, Відповідач користувався послугами з опалення. Між позивачем і Відповідачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово комунальної послуги на підставі відкритого Особового рахунку, оскільки Позивач фактично надавав Відповідачу послуги з теплопостачання, а Відповідач використовував дану послугу для задоволення власних потреб та не відмовлявся від неї. Багатоквартирний будинок, де мешкає Відповідач, приєднаний до централізованої мережі з теплопостачання. Протягом зазначеного вище періоду скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуги Позивачем від Відповідача не надходило. Відповідач несвоєчасно оплачує спожиті комунальні послуги, оскільки згідно п. 35 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» № 830 від 21 серпня 2019 року розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. Крім того, відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Крім того, до плати виконавцю комунальної послуги за договором входить плата за абонентське обслуговування. Нарахування здійснюється щомісяця протягом року у фіксованому розмірі. Заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 лютого 2022 року до 01 червня 2025 року по Особовому рахунку № НОМЕР_1 складає 714,94 грн.

Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за теплову енергію в розмірі 46 476,36 грн., заборгованість за абонентське обслуговування в розмірі 714,94 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та поштові витрати, пов`язані з поштовим відправленням відповідачу документів в сумі 45,00 грн. та витрати, пов`язані з формуванням Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно в сумі 45,00 грн. (том 1 а.с. 2-13).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2025 року позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за теплову енергію за період 01 лютого 2022 року до 01 червня 2025 року у розмірі 46 476,36 грн., заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 лютого 2022 року до 01 червня 2025 року у розмірі 714,94 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн., поштові витрати, пов`язані з поштовим відправленням кореспонденції у розмірі 45,00 грн., витрати, пов`язані з формуванням Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у розмірі 45,00 грн.). (том 2 а.с.35-42).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на незаконність, необґрунтованість судового рішення, ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та як наслідок невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а недоведені обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (том 2 а.с.44-50).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є абонентом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці «Слов`янськтепломережа» та має Особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Між позивачем і відповідачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з опалення, оскільки позивач фактично надавав відповідачу послуги з опалення, а відповідач користувався даними послугами для задоволення власних потреб та не відмовлявся від них.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ст. ст. 67,68 ЖК України ОСОБА_2 не здійснює оплату за надані комунальні послуги з централізованого опалення та має заборгованість у розмірі 46 476,36 грн. за період 01 лютого 2022 року до 01 червня 2025 року, яка підлягає стягненню з відповідача та користь позивача.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до п.5 ч.2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з п. 35 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» № 830 від 21 серпня 2019 року розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, але відповідач несвоєчасно оплачує спожиті комунальні послуги.

Згідно з ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Крім того, відповідно до ст.64 ЖК України повнолітні члени родини наймача несуть солідарну з наймачем відповідальність по зобов`язанням за надані комунальні послуги.

Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 13 ЦК України, а саме цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують права та обов`язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, відповідач ними користується.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, одностороння відмова не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування виникає у випадку смерті фізичної особи або оголошення її померлою у встановленому законом порядку, де підставою виникнення спадкових правовідносин є рішення суду, яке ґрунтується на припущенні, що фізична особа (спадкодавець) померла. З цими юридичними фактами закон пов`язує появу у спадкоємців права на прийняття спадщини, а у всіх інших осіб обов`язку не перешкоджати їм у здійсненні цього права. Після прийняття спадщини спадкоємець стає учасником тих самих правовідносин, суб`єктом яких раніше був спадкодавець, тобто фактично відбувається заміна суб`єкта у правовідносинах, учасником яких був спадкодавець.

Крім цивільних прав, до спадкоємців переходять також і майнові обов`язки спадкодавця (наприклад, сплата боргів, відшкодування заподіяної шкоди тощо). Права й обов`язки спадкодавця, що входять до складу спадщини переходять до спадкоємців як єдине ціле. Тому, якщо спадкоємець приймає якусь частину спадщини, то він вважається таким, що прийняв усю спадщину, що йому належить за законом і за заповітом. Такий перехід прав і обов`язків називається універсальним правонаступництвом, де спадщина переходить до спадкоємця як єдине ціле.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є Свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом 1 інстанції, ОСОБА_2 є спадкоємцем майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2024 року №7622, виданого приватним нотаріусом Бігуном В.В., відповідно до ОСОБА_2 перейшли майнові обов`язки спадкодавця.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи».

Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання відповідачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Тобто, докази, які відповідач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу невизнання позовних вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими.

Судом 1 інстанції вірно встановлено, що в порушення ст. ст. 67,68 ЖК України ОСОБА_2 не здійснює оплату за надані комунальні послуги з централізованого опалення та має заборгованість у розмірі 46 476,36 грн. за період 01 лютого 2022 року до 01 червня 2025 року.

Також суд 1 інстанції вірно не взяв до уваги, посилання відповідача, на те, що Пунктом 1 Постанови № 206 передбачено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, що утворилася після 24 лютого 2022 року, на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, оскільки така заборона застосовується виключно до споживачів, які покинули своє місце проживання, розташоване на відповідній території. Постанова КМУ № 206 не містить посилання на статус ВПО як єдиний критерій, а натомість вимагає фактичного залишення території, яка включена до переліку бойових дій (наказ Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року № 309).

Відповідач ОСОБА_2 не покинув територію бойових дій, а лише змінив місце фактичного проживання в межах того самого населеного пункту м. Слов`янськ Донецької області, яке відповідно до наказу Мінреінтеграції України від 22 грудня 2022 року № 309 входить до офіційного переліку територій, де ведуться (велися) бойові дії. Тобто, жодного переміщення за межі небезпечної території не відбулось.

Відповідач ОСОБА_2 посилається на Довідку про фактичне місце проживання від 03 січня 2025 року, надіслану позивачу 05 січня 2025 року. Проте зазначена довідка не підтверджує факт залишення території, на якій ведуться бойові дії, а лише засвідчує проживання відповідача в іншій квартирі того ж міста, тобто на тій самій території. Довідка не відповідає вимогам та не є достатньою підставою для звільнення від зобов`язання зі сплати вартості фактично нарахованих послуг.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що обов`язок зі сплати боргу виникає лише після видачі свідоцтва про право на спадщину, є безпідставними та суперечать як закону, так і усталеній судовій практиці, виходячи з наступного.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 12.04.2017 у справі № 6-2962цс16, та підтвердженої Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 463/6829/21-ц: «Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину та не впливає на момент виникнення у нього прав та обов`язків власника»

Позивач дотримався передбаченого статтею 1281 Цивільного кодексу України порядку пред`явлення вимог до спадкоємця. Зокрема, 04.11.2024 року позивач, з метою актуалізації інформації щодо правового статусу власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 402107734, з якого вперше дізнався, що ОСОБА_2 набув право власності на зазначену квартиру у порядку спадкування. Із цього моменту у позивача виникла об`єктивна можливість належним чином спрямувати вимоги до належного спадкоємця - відповідача у справі.

Відповідно до ч. 24 ст. 1281 ЦК України, у такому разі вимога має бути пред`явлена протягом шести місяців із дня, коли кредитору стало відомо про спадкоємця, - що у даному випадку було дотримано.

10.01.2025 року позивач звернувся до відповідача із Претензією № 6, пред`явивши вимоги у межах строків, встановлених законом. 22.01.2025 року на адресу позивача надійшов лист відповідача «Щодо усунення недоліків на Претензію № 6 від 10.01.2025», у якому відповідач заперечував заявлені вимоги та просив надати розрахунки боргу станом на 19.09.2022 (дата смерті спадкодавця) та за період з 19.09.2022 року по 01.01.2025 року. 28.01.2025 року позивач направив відповідачу лист № 12 з деталізованими розрахунками заборгованості за запитаний період. 11.02.2025 року позивач отримав відповідь на Претензію № 6 (з урахуванням листа № 12), у якій відповідач остаточно відмовився погасити заборгованість, що обліковується за його особовим рахунком. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду для захисту свого порушеного права та стягнення боргу в судовому порядку.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на «карантинне» продовження строків старих договорів, колегія суддів зазначає, що новий індивідуальний договір (публічний договір приєднання) набрав чинності внаслідок акцепту відповідачем за правилами статті 13 Закону № 2189-VIII (після оприлюднення тексту договору та спливу 30 днів за відсутності обрання іншої моделі). Тому правові підстави вважати цей договір не чинним або «відкладеним» через карантин відсутні. На момент розгляду спору діє саме типовий індивідуальний договір, укладений між сторонами на підставі Закону № 2189-VIII та Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ № 830 від 21.08.2019. Відтак посилання Відповідача на нібито чинність «старого» договору, укладеного відповідно до Закону № 1875-IV, є безпідставним і не має юридичної сили, оскільки правовідносини сторін на сьогодні регулюються новим індивідуальним договором у порядку, визначеному Законом № 2189-VIII.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. Понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги залишаються за ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.

Судді: