Номер провадження 2/754/8104/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30 грудня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І. (надалі - Суд) за участю секретаря судового засідання Гуцул Д.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна,

Стислий виклад позиції сторін

09 серпня 2025 року адвокат Гончарук С.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав через електронний кабінет в підсистемі "Електронний Суд" до суду позовну заяву. Позов заявлено до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Позивач просить зняти накладені обтяження - арешт з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , який накладено згідно з постанови державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) "Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження" від 04 березня 2003 року.

Позов обґрунтовано тим, що Позивач є спадкоємцем майна, що належало спадкодавиці, ОСОБА_2 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), зокрема, квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач у встановлений строк подав заяву про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки згідно з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис № 1370560 від 12.10.2004), на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_2 , було накладено арешт. Підставою для цього стала постанова АЕ 652159 від 04.03.2003, видана Відділом державної виконавчої служби Деснянського р-ну м. Києва (виконавець Коваленко). Реєстрацію обтяження здійснила П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, вніс відомості до реєстру під номером 15 З-68.

Позивач стверджує, що державний виконавець Деснянського ВДВС у постанові від 04.03.2003 (серія АА № 877077) припустився технічної помилки, наклавши арешт на майно за неправильною адресою, оскільки неправомірно обмежив право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належила особі, яка не є боржником у провадженні, попри отримані дані з БТІ про наявність у боржника, ОСОБА_3 , нерухомості на АДРЕСА_3 . Виконавча служба визнала ймовірність помилки під час особистого звернення Позивача, проте, попри подану заяву № 18285 від 15.07.2025, арешт не був знятий в позасудовому порядку, що змусило спадкоємця звернутися до суду для захисту своїх прав.

Позивач подав заяву про розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи.

Відповідач, Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відзив на позовну заяву не подав, про розгляд справи повідомлений належним чином.

УСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ ТА ЇХ ОЦІНКА СУДОМ

ОСОБА_2 (надалі - Спадкодавець), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належало на праві власності нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 (докази - свідоцтво про право власності на житло, яке було видане відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради від 15 травня 1997 року (розпорядження № 1539), було зареєстровано Київським бюро технічної інвентаризації 28 травня 1997 року (реєстровий № 5809), свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.04.2001 року (зареєстровано в реєстрі за № 5-880).

Це майно спадкодавець заповіла Позивачу, ОСОБА_1 (заповіт від 05.12.2013 року за N 1-2178).

Згідно з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис № 1370560 від 12.10.2004), на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_2 , було накладено арешт. Підставою для цього стала постанова АЕ 652159 від 04.03.2003, видана Відділом державної виконавчої служби Деснянського р-ну м. Києва (виконавець Коваленко).

Відповідно до цієї постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2003 року серія АА № 877077 зазначається наступна інформація:

1. Заборгованість у розмірі 2959 грн. 65 коп. стягується з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ДКП ЖИТЛОРЕМФОНД;

2. Встановлено: згідно з відповіддю БТІ м. Києва за ОСОБА_5 зареєстрована 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

3. Постановлено: 1) накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 , а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 2) заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_5 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

30.07.2025 В. о. начальника Відділу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у відповіді № 19118-Ю на запит адвоката Сергія Гончарука, повідомила, що згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_3 станом на 30.07.2025 зареєстрованими у Відділі не значиться та на виконанні не перебувають. Додатково повідомлено, що надати більш детальну інформацію немає можливості, так як відповідно до розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України від № 1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративних стягнень, строк зберігання яких становить 1 рік. Також зазначено, що 25.07.2025 Відділом було направлено відповідь на заяву вх. № 18285 від 15.07.2025 ОСОБА_1 .

Зокрема, 15.07.2025 Позивач звертався до начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Артура Дубаса з заявою про зняття арешту, який в 2003 році був накладений на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 державним виконавчою служби помилково, оскільки боржник, гр. ОСОБА_5 , на все майно якого був накладений арешт, жодного відношення до квартири по АДРЕСА_4 не має. Державним виконавцем Коваленко П.Г. було зроблено помилку (свідомо або несвідомо), вказано не ту адресу, на яку необхідно накласти арешт.

25.07.2025 Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відділ), розглянувши у заяву від 15.07.2025 про зняття арешту з майна на підставі обтяження згідно постанови, АЕ 652159, 04.03.2003, повідомив, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_3 з обтяженням на підставі вищезазначеної постанови станом на 25.07.2025 зареєстрованими у відділі не значиться, та на виконанні не перебувають. Також у відділі відсутня інформація про погашення заборгованості, виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню згідно якого було зареєстровано обтяження на підставі постанови, АЕ 652159, 04.03.2003, Відділ Державної виконавчої служби Деснянського р-ну м. Києва, вик. Коваленко (власник: ОСОБА_3 ). Повідомлено, що надати більш детальну інформацію не має можливості, так як відповідно до розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України від №1829/5 від 07.06.2017... строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, окрім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративних стягнень, строк зберігання яких становить 1 рік. Окремо роз`яснено, для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна заявник можете звернутися відповідно до пункту 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», до суду.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 754/11116/22).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України). Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 83 ЦПК України).

У позовній заяві Позивач стверджував, що є єдиним спадкоємцем всього майна ОСОБА_2 , подав в законодавчо визначений шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини, проте державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової Валентиною Федорівною відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 з причини наявності арешту.

Позивач не надав жодних доказів на підтвердження цих обставин, у позовній заяві не зазначив причини, з яких відповідні докази не може бути подано у зазначений строк, клопотання про витребування доказів (в тому числі спадкової справи) не заявляв.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту(частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зазначена норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень у особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 2-85гс19) зробила правовий висновок про те, що орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

У постанові від 28 липня 2025 року у справі № 521/24137/23 Верховний Суд, розглядаючи питання належності суб`єктного складу учасників справи, у спорі за позовом спадкоємця за заповітом, погодився з висновками судів, що позивач, який позбавлений можливості оформити право власності на спірне нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, правильно звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна до попереднього власника як до відповідача, оскільки саме на його майно було накладено арешт в межах іншої справи, а тому заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків. Водночас Верховний Суд вказав, що співвідповідачем у цій справі має бути к особа, в інтересах якої на майно було накладено арешт. Натомість, Верховний Суд врахував, що така особа не заявила про порушення своїх прав, а суди з огляду на положення статей 13, 17 ЦПК України не мали правових підстав вирішувати питання щодо порушення прав цієї особи.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15 (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17 (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 також зазначив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачу. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зауважив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За змістом частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 71) чи є підстави для здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 4531 цього Кодексу; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У цій справі Суд дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача - Деснянського відділу ДВС, оскільки належними відповідачами у справах про зняття арешту з майна є боржник або стягувач, в інтересах якого накладено арешт. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною та безумовною підставою для відмови у його задоволенні. Крім того, Позивач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, щодо прийняття спадщини та факту відмови нотаріуса у видачі свідоцтва через наявність арешту, чим не виконав обов`язку доведення обставин, на які посилається.

З цих підстав Суд відмовив у задоволенні позову повністю.

Керуючись статтями 4, 13, 19, 76-81, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суд підписує повне рішення без його проголошення. Учасники справи не з`явилися в судове засідання. Позивач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частини четверта та п`ята статті 268 ЦПК України) - 30 грудня 2025 року.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО