КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-вк/824/77/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 824/88/25

Київський апеляційний суд у складі головуючого судді Ящук Т.І., за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року

у справі № 6/25 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 30 грудня 2014 року,

встановив:

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року у справі № 6/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заяви зазначає, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року у справі № 6/25, ухваленим у складі третейського судді Мамченко Ю.В., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 250 000 доларів США і третейський збір у розмірі 36 336 грн, що є підставою для видачі виконавчого листа з метою примусового виконання рішення третейського суду.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи і вимоги заяви, просив її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_3 визнала суму заборгованості за рішенням третейського суду. Пояснила, що зобов`язання з повернення позики є її особистим зобов`язанням, яке вона буде виконувати самостійно, вказане рішення третейського суду не стосується прав та обов`язків третіх осіб, правовідносини виникли виключно між нею та ОСОБА_1 .

Вислухавши пояснення представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2014 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, і ОСОБА_3 , як позичальником, укладено договір позики.

Пунктом 1 договору сторони обумовили, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 250 000 доларів США та зобов`язується повернути позикодавцю зазначену суму не пізніше, ніж 31 грудня 2024 року.

Сторони погодили, що несвоєчасна чи не у повному обсязі сплата позики є підставою для стягнення таких коштів у примусовому порядку та відшкодування збитків (шкоди) за допомогою третейського розгляду.

Відповідно до пункту 9 договору, сторони дійшли згоди (домовились), що вимоги, які виникають при виконанні цього договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невід`ємною частиною даного третейського застереження і розміщений на відповідному сайті третейського суду (http://trestsud.aub.org.ua).

Розгляд спору здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід`ємною частиною даної третейської угоди і з яким сторони ознайомились.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року у справі № 6/25 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2024 року в сумі 250 000 доларів США, а також стягнуто витрати зі сплати третейського збору в розмірі 36 336 грн.

Стаття 51 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду виконуються зобов`язаною стороною добровільно, в порядку та строки, що встановлені в рішенні. Якщо в рішенні строк його виконання не встановлений, рішення підлягає негайному виконанню.

Провадження у справах про надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів визначено главою 4 розділу IX ЦПК України.

Відповідно до положень частини третьої статті 485 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 486 цього Кодексу.

Статтею 486 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо:

1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом;

2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними;

4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

5) третейська угода визнана недійсною;

6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом;

8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу;

9) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Аналогічні підстави визначені у ч. 6 ст. 56 Закону України «Про третейські суди».

Доказів оскарження рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року у справі № 6/25 з підстав, передбачених цим Законом, та доказів добровільного виконання рішення третейського суду матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

За змістом частин першої, четвертої, п`ятої і сьомої статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, у якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

У Рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008, ухваленого у справі №1-3/2008 (справа про завдання третейського суду), визначено, що практика звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону № 1701-IV, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п`ятою статті 55 Конституції України.

Згідно з частиною статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, погоджуючи за власним волевиявленням (добровільно) умови договору, сторона договору погоджується із обов`язковістю їх виконання в силу норм статей 525, 526 ЦК України.

Наявність дійсного третейського застереження та обов`язковість звернення до третейського суду за наявності волі на розгляд справи третейським судом, не є обмеженням права сторони на судовий захист, гарантованих статтею 6 Конвенції, статтею 55 Конституції України. Водночас, норми Закону України «Про третейські суди» гарантують, у даному випадку, учасникам цивільних відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення цивільного спору альтернативним шляхом. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 913/17/18.

Зі змісту пункту 9 договору позики, який є за юридичною природою третейським застереженням, вбачається, що сторони дійшли згоди (домовились), що вимоги, які виникають при виконанні цього договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невід`ємною частиною даного третейського застереження і розміщений на відповідному сайті третейського суду (http://trestsud.aub.org.ua).

Отже, на основі вільного волевиявлення, сторони договору позики дійшли згоди щодо третейського суду, до юрисдикції якого належатиме вирішення спору, що може виникнути з договору позики.

Третейське застереження є чітким, його положення не можуть бути витлумачені неоднозначно, можуть бути виконані, а тому є ефективними, що свідчить про відповідність укладеної між сторонами третейської угоди вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди».

Також суд враховує положення частини другої статті 21 ЦПК України, відповідно до якого будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

Відповідно до правових висновків, викладених постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 910/8961/17, від 28 січня 2021 року у справі № 01/19-2020, у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 824/77/22, третейська угода, предметом якої є не лише конкретний спір, що існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому, не суперечить приписам Закону України «Про третейські суди».

Аналіз статті 486 ЦПК України та статті 56 Закону України «Про третейські суди» свідчить, що при розгляді заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду суд не здійснює оцінку законності і обґрунтованості рішення третейського суду, а лише встановлює відсутність або наявність підстав для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа. У статті 486 ЦПК України передбачено виключний перелік підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, тягар доведення наявності яких покладається на сторону, яка обґрунтовує необхідність відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду (постанови Верховного Суду від 14 вересня 2023 року в справі № 824/25/23 , від 10 серпня 2023 року в справі № 824/29/23).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 травня 2024 року у справі № 824/129/23, розглядаючи заяву про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд не дає оцінку обґрунтованості доводів позивача, що були предметом розгляду та оцінки третейського суду, який розглядав та вирішував справу по суті, а лише встановлює наявність чи відсутність передбачених законом підстав для видачі на підставі рішення третейського суду виконавчого листа.

В даному випадку, спір між сторонами виник на підставі укладеного між ними договору позики, за умовами якого заявник взяв на себе обов`язок передати ОСОБА_3 кошти в розмірі 250 000 доларів США, а остання зобов`язалася їх повернути до 31 грудня 2024 року.

Представник стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та боржник ОСОБА_3 підтвердили в судовому засіданні про те, що у рішенні від 01 квітня 2025 року Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків у справі № 6/25 не вирішував питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

В судовому засіданні 24 жовтня 2025 року ОСОБА_3 не заперечувала проти стягнення з неї на користь заявника заборгованості у розмірі 250 000 доларів США та відшкодування витрат зі сплати третейського збору в розмірі 36 336 грн. Пояснила, що зобов`язання з повернення позики є її особистим зобов`язанням, вона має намір самостійно повертати борг, вказане рішення третейського суду не стосується прав та обов`язків третіх осіб, правовідносини позики виникли виключно між нею та ОСОБА_1 , і права третіх осіб жодним чином не зачіпаються.

Враховуючи вищевикладене, з матеріалів справи встановлено, що заява про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду подана заявником у межах строку, встановленого частиною другою статті 483 ЦПК України, справа, в якій прийнято рішення третейським судом, підвідомча третейському суду відповідно до закону. Рішення третейського суду прийнято у спорі, передбаченому третейською угодою, і питання, вирішені судом, не виходять за межі третейської угоди.

Докази, що третейське застереження визнане недійсним - відсутні, склад третейського суду, яким прийнято рішення, відповідає вимогам закону, рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів відповідно до закону, питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, не вирішувались.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, перелік яких зазначений у статті 486 ЦПК України, тому заява про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь заявника підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн за подання заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Керуючись ст. ст. 23, 483, 485, 486, 487 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року - задовольнити.

Видати виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 01 квітня 2025 року у справі № 6/25 про стягнення з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованості за договором позики від 30 грудня 2014 року в сумі 250 000 ( двісті п`ятдесят тисяч) доларів США; про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми третейського збору - 36 336 грн.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 605 грн 60 коп.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали складено 30 січня 2026 року.

Суддя Ящук Т.І.