Номер провадження: 22-ц/813/6153/25
Справа № 511/1670/25
Головуючий у першій інстанції Гринчак С. І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про розірвання шлюбу,

встановив:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 16.02.2019 року в Малопольському воєводстві Управління реєстрації актів цивільного стану в Кракові, Республіка Польща. Позов обґрунтовано тим, що від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після припинення шлюбних відносин між сторонами мешкає з позивачкою в Україні. Подружжя деякий час мешкало у Польщі за місцем реєстрації чоловіка, але з весни 2023 року стосунки між сторонами зіпсувались та шлюбні відносини остаточно припинились в серпні 2023 року. Наразі позивач з дитиною проживає в Україні, відповідач в Польщі.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаним вище позовом.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скаржниця зазначає про безпідставність та хибність висновку суду про перебування у іншому суді справи між тими самими сторонами та про той самий предмет, оскільки такі ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах. Також скаржниця зауважує, що відмовляючи у відкритті провадження по справі суд першої інстанції залишив поза увагою, с стан здоров`я позивачки, який унеможливлює забезпечити її явку до Республіки Польща без шкоди для здоров`я.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечуючи протии доводів та вимог апеляційної скарги зазнгачає, що відповідно до норм Цивільно-процесуального кодексу Польщі в цивільному процесі, провадження починається з моменту подання відповідного процесуального документа до суду (ст. 187 CPK), який має відповідати встановленим вимогам.

Крім того, протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Жак Н.Т. про доручення доказів у справі, а саме нотаріально засвідченого перекладу довідки Окружного суду у м. Краків Республіки Польща.

Скаржниця ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним нормам, з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, виходив з того, що у провадженні Окружного Суду у Кракові (Республіка Польща) знаходиться на розгляді справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу , провадження у цій справі відкрито 20.05.2025 року.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим, з огляду на таке.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункт 3 частини першої статті 186 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року в справі N 378/1093/20 (провадження N 61-366св21) вказано, що:

"відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції посилався на те, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно до частин першої та другої статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Слід зазначити, що провадження у справі розпочинається з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі шляхом постановлення відповідної ухвали, а не з моменту подання позовної заяви до суду чи передання її за підсудністю.

Таким чином у разі відсутності ухвали про відкриття провадження у справі відсутнє і саме провадження".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі N 753/20662/17 (провадження N 61-12149св23) зазначено, що

"суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункт 3 частини першої статті 186 ЦПК України).

Так, 26.05.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 адвоката Жак Н.Т. звернулась до суду із клопотання про відмову у відкриття провадження у справі, посилаючись на те, що у провадженні Окружного Суду у Кракові (Республіка Польща) знаходиться на розгляді справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, провадження у цій справі відкрито 20.05.2025 року.

Згідно зі статтею 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про судоустрій та статус судів" судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

При цьому, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону N 5029-VI "Про засади державної мовної політики" сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина восьма статті 95 ЦПК України).

При цьому до письмових доказів, викладених недержавною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України "Про нотаріат", у відповідності до положень якої нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус.

Пунктом 2.1. глави 8 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України N 296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою.

Таким чином, докази, не перекладені з недержавної мови на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку статті 79 Закону України "Про нотаріат" не є належними документами, оскільки не оформлені в установленому законом порядку.

Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі N 910/4473/17, від 03.03.2025 року у справі № 910/628/20, від 12 березня 2025 року у справі N 910/20940/21 (910/19964/23).

Зважаючи на викладене, апеляційний суд погоджується із зауваженнями скаржниці про неналежність доказів наданих відповідачем на підтвердження у провадженні Окружного Суду у Кракові (Республіка Польща справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Водночас, оцінюючи наданий представником відповідача нотаріально засвідчений перекладу довідки Окружного суду у м. Краків Республіки Польща, колегія суддів зауважує про те, що попри протилежні доводи сторони відповідача вказана довідка не містить інформації про початок судового провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Так адвокат Жак Н.Т. зазначає, що відповідно до до норм Цивільно-процесуального кодексу Польщі в цивільному процесі, провадження починається з моменту подання відповідного процесуального документа до суду (ст. 187 CPK), який має відповідати встановленим вимогам. Колегія суддів зауважує, що хоча вказана вище довідка підтверджує факт надходження до Окружного суду у м. Краків Республіки Польща позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, проте, не містить інформації про те, чи відповідає такий вимогам ст. 187 Цивільно-процесуального кодексу Польщі, а отже і чи розпочато відповідне провадження у справі.

Окремо колегія суддів зауважує про відсутність офіційного перекладу на українську мову Цивільно-процесуального кодексу Польщі, що унеможливлює перевірку апеляційним судом доводів представника відповідача адвоката Жак Н.Т. на положення вказаного нормативного акту.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду про наявність у провадженні Окружного Суду у Кракові (Республіка Польща) справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та про відкриття провадження у вказаній справі є передчасним і безпідставним.

Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі "Bellet у. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Суд першої інстанції ці обставини не урахував, застосував неправильне тлумачення процесуальних норм, що в свою чергу позбавило позивачку права на доступ до суду і завадило розгляду її позову та відповідно є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зокрема є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, однак, зважаючи на положення ст. 374 ЦПК України, якою визначено повноваження суду апеляційної інстанції та предмет оскарження, доходить висновку про скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова