П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 760/27558/23

Провадження: № 22-ц/824/14196/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кочмарьової Тетяни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Козленко Г. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Органу приватизації державного житлового фонду: Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання відмови у приватизації кімнати в квартирі незаконною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 03.12.2004 року він разом із сім`єю проживає у гуртожитку АДРЕСА_1 , площею 18 кв. м. Підставою вселення був ордер № 154/1 від 03.12.2004 року, виданий відповідно до спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Більшовик» від 08.07.2004 року. Розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 09.12.2004 року № 1755 будинок АДРЕСА_2 було прийнято до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва. Офіційне місце проживання за цією адресою він, ОСОБА_1 зареєстрував 20.10.2009 року.На підставі розпорядження Солом`янської РДА від 15.05.2023 року № 286 йому було видано ордер № 015950 серії «Б» від 15.05.2023 року на зазначене житлове приміщення. У зв`язку з чим, 25.05.2021 року він звернувся до ЦНАП із заявою про надання адміністративної послуги щодо оформлення та видачі свідоцтва про право власності на житло. Однак, листом Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської РДА від 17.06.2021 № 108/29-865 йому було відмовлено у приватизації через неподання копії ордера, що підтверджує законні підстави проживання. Після чого він повторно подав заяву до ЦНАП, додавши необхідний ордер, відсутність якого була підставою попередньої відмови. Проте, листом Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської РДА від 07.07.2023 № 67 йому знову було відмовлено, цього разу з підстави відсутності документального підтвердження невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

Вважаючи такі відмови протиправними та такими, що порушують його право на приватизацію займаного житла, позивач звернувся до суду.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившисьіз таким судовимрішенням, адвокат Кочмарьова Т. С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що орган приватизації, всупереч вимогам законодавства, не здійснив повного та всебічного розгляду поданої заяви і фактично ухилився від виконання покладених на нього повноважень. Формальні посилання на відсутність окремих документів не можуть вважатися законною підставою для відмови, оскільки наданий пакет документів відповідав вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а будь-які сумніви орган мав би усунути шляхом витребування відсутніх відомостей.

Підкреслює, що тривале фактичне проживання у спірному житловому приміщенні, наявність ордера, а також реєстрація місця проживання є беззаперечним підтвердженням законності користування житлом та наявності права на його приватизацію. Відмова органу приватизації за формальними мотивами, не передбаченими законом, є свавільною та такою, що порушує гарантії статей 8 і 47 Конституції України, а також статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що обов`язок довести використання або невикористання права на приватизацію покладається не на громадянина, а на органи державної влади, які ведуть відповідні реєстри та мають доступ до архівів. Покладення такого обов`язку на позивача фактично позбавляє його можливості реалізувати гарантоване законом право, що суперечить принципам справедливості та правової визначеності.

За таких обставин, вважає, що відмова органу приватизації є незаконною, а суд першої інстанції неправомірно відмовив у позові, не з`ясувавши усіх істотних обставин.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Кочмарьова Т. С. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.12.2004 року ОСОБА_1 було видано ордер №154/1 на жилу площу в гуртожитку АДРЕСА_1 , розміром 18 кв.м, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Більшовик» від 08.07.2004 (а. с. 12).

18.05.2023 року Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією видано ОСОБА_1 ордер №015950 на жиле приміщення площею 18,3 кв.м, яке складається з однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації від 15.05.2023 №286 (а. с. 13).

З копії паспорта ОСОБА_1 убачається, що його місце проживання з 20.10.2009 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , з 20.10.2009 за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 16).

З відповіді Одеського національного медичного університету від 28.03.2023 року убачається, що ОСОБА_1 під час навчання в Одеському медичному інституті ім. М. І. Пирогова, реорганізованому в Одеський державний медичний університет, на педіатричному факультеті за денною формою навчання, спеціальність - педіатрія, з 01.09.1990 по 30.06.1996 тимчасово проживав і був зареєстрований в гуртожитку АДРЕСА_5 з 01.09.1990 по 01.11.1995 року та по закінченню проживання і реєстрації в гуртожитку № НОМЕР_1 звільнив кімнату під розпис коменданта гуртожитку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , участі в приватизації студент ОМІ імені М.І . Пирогова ОСОБА_1 не приймав (а. с. 17 - 18).

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 29.12.2020 убачається, що місце проживання ОСОБА_1 в період з 01.11.1995 по 23.12.1996 року було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_6 (а. с. 19).

З довідки КП «Міське агенство з приватизації житла» Одеської міської ради від 17.10.2023 року «про використання житлових чеків державного житлового фонду у м. Одеса» убачається, що ОСОБА_1 участі в приватизації державного житла у м. Одесі в період реєстрації з 01.11.1995 по 23.12.1996 за адресою: АДРЕСА_6 не приймав ( а. с. 20).

Відповідно до довідки Національного університету охорони здоров`я України ім. П.Л. Шупика від 06.02.2023 також слідує, що ОСОБА_1 дійсно проживав з 1996 року по 2000 рік у гуртожитку №3 Національного університету охорони здоров`я України ім. П.Л. Шупика за адресою: АДРЕСА_7 . В приватизації участі не приймав (а. с. 47).

13.02.2023 року відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації видано довідку №47, відповідно до якої вбачається, що відділ (орган) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не проводить приватизацію державного житлового фонду у будинку АДРЕСА_7 , оскільки будинок не переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (а. с. 22-23).

Відповідно до інформації про реєстрацію місця проживання особи, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання Дніпровської РДА, убачається, що у період з 21.10.2003 по 26.12.2006 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_8 (а. с. 25).

Згідно з довідкою органу приватизації від 21.10.2022 вбачається, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_8 участі у приватизації житла за вказаною адресою не використовував, 14.03.2022 року зазначена квартира приватизована іншими особами (а. с. 24).

Листом Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2021 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що оскільки копія ордера на підтвердження законних підстав проживання за адресою: АДРЕСА_3 не подана, документи додані до заяви про передачу в приватну власність житла та інші документи залишені без розгляду та оформлення свідоцтва про право власності за вказаною адресою неможливе (а. с. 8).

Листом відділу приватизації Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.05.2023 року №46 повідомило ОСОБА_1 , що до заяви не додано копію ордера на право зайняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , відтак додані до заяви про передачу в приватну власність житла інші документи залишені без розгляду та оформлення свідоцтва про право власності за вказаною адресою неможливе (а. с. 7).

Листом відділу приватизації Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.07.2023 року №67 повернуто ОСОБА_1 заяву про надання адміністративної послуги та додані до неї документи, оскільки заявником надано документи не в повному обсязі, а саме не підтверджено невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (а. с. 6).

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду, ОСОБА_1 вважав, що орган приватизації безпідставно та всупереч вимогам закону неодноразово відмовляв йому в приватизації займаного житлового приміщення, змінюючи підстави відмови, попри подання ним повного пакета документів, необхідних для оформлення права власності. На його переконання, такі дії органу приватизації порушують гарантоване державою право громадянина на приватизацію житла, створюють штучні перешкоди у реалізації цього права та суперечать принципам правової визначеності, добросовісності та належного урядування. У зв`язку з цим він був змушений звернутися до суду з метою захисту свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факту подання до органу приватизації всіх документів, передбачених законодавством для передачі житлового приміщення у приватну власність, зокрема, документів, що підтверджують його невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Суд зазначив, що наявні в матеріалах справи докази не дають можливості дійти однозначного висновку про протиправність відмови відповідача, а отже, відсутні правові підстави для втручання у дискреційні повноваження органу приватизації та зобов`язання його вчинити відповідні дії. У зв`язку з цим позовні вимоги були визнані судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, далі - Конвенція).

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України» («Volovik v. Ukraine»), заява № 15123/03, пункт 45).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Колегія суддів зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України (в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX, далі - ЖК України) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом № 2482-XII передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до статті 1 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який перебуває у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону № 2482-XII).

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (частина друга статті 2 Закону № 2482-XII).

Передання квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передання житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону (частина третя статті 8 Закону № 2482-XII).

У частині першій статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» зазначено сферу дії цього Закону, яка поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Цей Закон не поширюється на громадян, які:

1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом;

2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом;

3) мешкають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена, або яким немає можливості повернути колишнє жиле приміщення;

4) потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз;

5) проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на день набрання чинності цим Законом (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей) (частина третя статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Як убачається з матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому розташоване спірне житлове приміщення, розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 09.12.2004 року № 1755 був прийнятий до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва. З цього моменту будинок набув правового статусу об`єкта комунального житлового фонду, який відповідно до Закону № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути переданий у приватну власність громадян на визначених законом підставах.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що будинок АДРЕСА_2 передавався у власність, господарське відання чи оперативне управління будь-якому державному чи приватному підприємству, акціонерному товариству або іншій юридичній особі. Не встановлено також фактів включення цього майна до статутних капіталів приватизованих підприємств, його відчуження у процесі корпоратизації чи на інших підставах, здатних змінити його правовий режим.

В матеріалах справи відсутні й докази того, що будинок або окремі житлові приміщення перебували на балансі підприємств, визнаних банкрутами, чи включалися ліквідаторами до складу ліквідаційної маси та передавалися у межах ліквідаційних процедур. Навпаки, наявні дані свідчать, що будинок прямо переданий до комунальної власності територіальної громади, і жодних підстав вважати його відомчим або таким, що вибув зі сфери комунальної власності, немає.

Отже, правовий статус будинку АДРЕСА_2 , а також спірної кімнати АДРЕСА_9 , є чітко визначеним: це житло комунального фонду, яке відповідно до приписів Закону № 2482-XII та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань ЖКГ №396 від 16.12.2009 року, підлягає приватизації за наявності належного пакету документів.

За таких обставин, на правовідносини щодо оформлення права власності на зазначене житлове приміщення не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки спірне приміщення не є гуртожитком у значенні цього Закону, не надане на умовах проживання у ліжко-місці, не має статусу спеціального чи тимчасового гуртожитку та не перебувало у відомчому підпорядкуванні, на яке поширюються виключення, встановлені частинами 1-4 статті 1 зазначеного Закону.

З огляду на викладені обставини колегією суддів встановлено, що спірна кімната є частиною неприватизованої, нерозподіленої комунальної житлової площі, а відтак правовий режим цього приміщення визначається нормами Закону № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, при розгляді заяви позивача орган приватизації Солом`янської РДА був зобов`язаний перевіряти подані документи саме на відповідність вимогам цього Закону та підзаконних актів, прийнятих на його виконання.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково застосував положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який не регулює приватизацію комунального житла та не підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок у державі ґрунтується на тому, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Натомість частина друга статті 19 Конституції України встановлює принцип публічного права, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією і законами України.

Застосування цього конституційного принципу до спірних правовідносин означає, що орган приватизації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, був зобов`язаний діяти лише у межах Закону № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», який регулює порядок передання громадянам у власність квартир та житлових приміщень комунального фонду.

Як убачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_2 , де розташована спірна кімната, розпорядженням Солом`янської РДА від 09.12.2004 №1755 був прийнятий до комунальної власності територіальної громади, та відтоді перебуває у сфері управління органу місцевого самоврядування. Доказів, які б свідчили про зміну правового режиму цього житла, його передачу у власність, господарське відання чи оперативне управління будь-яких підприємств або юридичних осіб, матеріали справи не містять. Отже, спірне житлове приміщення належить до комунального житлового фонду, і його приватизація має здійснюватися відповідно до Закону № 2482-XII.

Відповідно до статті 8 Закону № 2482-XII мешканці житлових приміщень державного та комунального житлового фонду мають право на їх приватизацію, а органи приватизації не вправі відмовити у приватизації займаного житла, крім випадків, прямо передбачених законом. Перелік таких підстав є вичерпним:

1. відсутність у особи права на приватизацію;

2. неможливість приватизації конкретного приміщення через законодавчу заборону.

З огляду на це, вимоги органу приватизації, що виходять за межі Закону № 2482-XII, а також відмова, не підкріплена законною підставою, суперечить статті 19 Конституції України.

Подібний висновок сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду (справа № 200/18858/16-ц від 20.06.2018) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (справа № 296/8558/21 від 06.11.2023), де зазначено, що неналежне ведення обліку житлових приміщень або неналежне виконання органом приватизації своїх обов`язків не може покладати негативні наслідки на громадянина, який законно вселився, проживає та має право на приватизацію.

Застосовуючи зазначені висновки до спірних правовідносин, колегія суддів наголошує, що Солом`янська РДА тричі розглядала заяви позивача, однак кожного разу зазначала різні формальні підстави для відмови, не надавши правової оцінки документам, які підтверджували невикористання позивачем права на приватизацію в попередні періоди проживання. Орган приватизації не довів наявності жодної з передбачених законом підстав для відмови у приватизації, а його рішення фактично ґрунтувалися на формальних зауваженнях та неналежному веденні документації.

У свою чергу, суд першої інстанції, не врахувавши вказаних правових позицій та неправильно визначивши правовий режим спірного житла, помилково застосував положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який не регулює приватизацію комунальних квартир і не стосується спірного житлового приміщення.

Як зазначено вище, перелік підстав для відмови у приватизації, визначений Законом № 2482-XII, є вичерпним і не може бути розширений підзаконними актами, внутрішніми процедурами чи додатковими вимогами органів приватизації.

У зв`язку з цим, покладення на позивача обов`язку надання довідок чи інших документів щодо підтвердження невикористання права на приватизацію за місцями його попередньої реєстрації, зокрема, за адресою: АДРЕСА_6 , не може розцінюватися колегією суддів як законна підстава для відмови у приватизації займаного ним житла, оскільки такі вимоги прямо не передбачені законом та фактично перекладають на громадянина тягар перевірки, яку орган приватизації повинен здійснювати самостійно.

Аналогічну правову позицію щодо недопустимості відмови у приватизації на підставі неповноти документів або недоліків у їх оформленні, які не залежать від мешканця, викладено у постанові Верховного Суду від 05.05.2025 у справі № 759/1426/22, де наголошено про те, що неналежне ведення обліку житлового фонду та організація обміну інформацією між органами не можуть покладати на громадянина негативні наслідки у вигляді відмови в приватизації.

З матеріалів справи встановлено, що з 20.10.2009 року і донині ОСОБА_1 постійно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , інших зареєстрованих місць проживання або власного житла він не має, а спірна кімната є його єдиним місцем проживання. За таких обставин будь-які формальні посилання на «неподання довідок» не можуть розцінюватися судом як належна причина для відмови у реалізації гарантованого законом права на приватизацію житла.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 надав належним чином оформлені довідки уповноважених органів м. Одеси, які підтверджують його непричетність до приватизації житла за адресою: АДРЕСА_6 . Орган приватизації м. Одеси не заперечує цього факту. Колегія суддів зауважує, що відсутність однієї з довідок у пакеті документів не є доказом використання позивачем права на приватизацію.

Отже, формальна неповнота поданих документів, яка виникла не з вини позивача, не може перекладати на нього негативних наслідків неналежного обліку житлового фонду та неналежної організації інформаційної взаємодії між органами приватизації, що прямо зазначено у правових висновках Верховного Суду.

Верховний Суд послідовно наголошує, що неналежне виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування обов`язку щодо ведення обліку житлових приміщень або надання інформації про їх приватизацію не може позбавляти громадян права на приватизацію та не може бути підставою для відмови

(Постанова Великої Палати ВС від 20.06.2018 у справі № 200/18858/16-ц; постанова ОП КЦС ВС від 06.11.2023 у справі № 296/8558/21).

Застосовуючи зазначені правові висновки до цієї справи, колегія суддів дійшла висновку, що орган приватизації безпідставно поклав на позивача обов`язок підтверджувати інформацію, яку він зобов`язаний отримувати самостійно в межах своїх повноважень, та зробив неправомірний висновок про неповноту поданих документів.

За таких обставин відмова Солом`янської РДА з підстави «ненадання довідки про невикористання права на приватизацію за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 8» не ґрунтується на законі, суперечить статті 19 Конституції України та порушує право позивача на приватизацію єдиного житла, яким він фактично користується протягом тривалого часу.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кочмарьової Тетяни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати відмову Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 липня 2023 року у наданні дозволу на приватизацію житлового приміщення кімнати АДРЕСА_10 незаконною.

Зобов`язати Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вчинити дії з приватизації кімнати АДРЕСА_10 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура