ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6683/25 Справа № 174/235/23 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона зареєстрована та має місце проживання у м. Дніпрі. У родинних зв`язках перебувала з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Нині покійний ОСОБА_3 був зареєстрований та постійно мешкав у АДРЕСА_1 . Нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 на праві власності належить нині покійному ОСОБА_3 . Стосунки, на рівні спілкування, між нею та нині покійним ОСОБА_3 вище даного рівня ніколи не піднімалися, але з часом все змінилося. З весни 2017 року, ще за життя його дружини ОСОБА_4 , позивач та ОСОБА_3 фактично між собою стали однією сім`єю. Такі обставини як вік та стан здоров`я, як свій і його дружини, зблизили їх між собою. Крім того, послідуюча смерть його дружини ОСОБА_5 , 1951 р.н., що мала місце 08.03.2018 року, тому ще більше посприяла. Через похилий вік та постійні хвороби, які спричинили неможливість самостійного забезпечення власного існування, ОСОБА_3 став потребувати сторонньої допомоги. Вона взяла на себе відповідальність по догляду за ОСОБА_3 , допомагала йому в побуті, забезпечувала усім необхідним, зокрема покупкою ліків та своєчасним медичним доглядом у лікарів, в тому числі і вдома. За її супроводом відвідувалися лікарі у місцевій лікарні де останній перебував на обліку. Таким чином, починаючи з весни 2017 року, а саме з квітня місяця, ще за життя його покійної дружини ОСОБА_4 , і до дня смерті ОСОБА_3 вона стала постійно без реєстрації проживати із ним однією сім`єю та вести спільний побут. За життя покійний ОСОБА_3 не склав заповіту, хоча виявив бажання у складенні заповіту на її користь, оскільки не мав інших спадкоємців. Після смерті ОСОБА_3 вона додатково займалася похованням останнього. Після смерті ОСОБА_3 , як відкрилась спадщина, вона звернулася до нотаріуса із зверненням про прийняття спадщини, але за відсутності документів, що підтверджують її право як спадкоємця на спадкування, нотаріус роз`яснив їй про необхідність здобути таке право у судовому порядку та підтвердити проживання однією сім`єю із спадкодавцем, у зв`язку з чим, спершу звернутися до суду. Враховуючи той факт, що у неї немає документального підтвердження родинних зв`язків з ОСОБА_6 , через ряд життєвих обставин, в тому числі, як похідне і право на спадщину, виникла необхідність звернутися з даною позовною заявою.

21.06.2023 року ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області замінено неналежного відповідача належним та виключено ОСОБА_2 з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування - відмовлено (том 2 а.с. 229-232).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 вернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с.236-239).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13.10.2022 року та копії Лікарського свідоцтва № 153 від 12.10.2022 року, ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с. 9, 11).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12.03.2018 року, ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 10).

Відповідно до копій квитанцій, ОСОБА_1 здійснено платежі: 13.10.2022 року в сумі 24 грн. 73 коп., призначення платежу: за ритуальні послуги; 12.10.2022 року в сумі 437 грн. 24 коп., призначення платежу: оплата послуг Бюро СМЕ ОКЗ (том 1 а.с. 12).

В матеріалах справи наявні фотознімки із зображенням позивача з ОСОБА_3 (датовані 06.05.2019 року та 14.07.2019 року) (том 1 а.с. 13,14).

Відповідно до копії довідки КП «БТІ м. Вільногірська», станом на дату видачі 03.05.2018 року на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано право власності за: ОСОБА_5 (приватна спільна часткова 1/2 частка), ОСОБА_3 (приватна спільна часткова 1/2 частка) (том 1 а.с. 15).

Відповідно до копій Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 53871882 від 30.10.2018 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 143283403 від 30.10.2018 року, ОСОБА_3 отримав у спадок частку квартири померлої дружини ОСОБА_5 (том 1 а.с. 16,17).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі за № 72148607 від 14.04.2023 року (том 1 а.с. 55).

Копіями матеріалів особової справи щодо надання соціальних послуг протягом 2020, 2021, 2022 років ОСОБА_3 , підтверджено факт надання останньому соціальної послуг «Догляд вдома» на безоплатній основі з 23.12.2020 року по 12.10.2022 року, який здійснювала соціальний працівник Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області ОСОБА_7 (том 1 а.с. 161-195).

АТ КБ «Пориватбанк» надано виписки про рух коштів по рахунках позивача за період з березня 2017 року по листопад 2022 року, які приєднано до матеріалів справи та якими підтверджено факт руху коштів позивача на території м. Вільногірська та в районі вокзалу м. Дніпро, але не підтверджено факт витрати цих коштів на потреби, зазначені позивачем в позовній заяві (том 1 а.с. 205-242, том 2 а.с. 1-37, том 2 а.с. 43-63).

До матеріалів справи залучено лист Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 08.03.2024 № 01-16/137-24 щодо підстав надання соціальних послуг «Догляд вдома» (том 2 а.с. 68-69).

В матеріалах справи наявні копії, надані представником позивача ОСОБА_1 , а саме: фотознімків та копії документів, посвідчення ветерана праці, пропуск № 268, водійське посвідчення, звідний акт, які видані на ім`я ОСОБА_8 , які судом не прийняті до уваги, оскільки не стосуються предмету доказування, а також свідоцтво про народження ОСОБА_9 та копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_9 (том 2 а.с. 214-222).

Також, в матеріалах справи наявний флеш-носій TSG, який містить запис, однак суд не має процесуальної можливості встановити, дослідити і перевірити хто і коли здійснював цей аудіозапис, голоси яких осіб (дикторів) на ньому зафіксовано, чи не вносилися до нього будь-які зміни (том 2 а.с. 224).

З оригіналу медичної картки ОСОБА_3 вбачається, що його до лікаря супроводжувала родичка.

Також судом 1 інстанції були допитані свідки та позивачка в якості свідка за її згодою.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_1 є її хрещеницею. ОСОБА_3 був братом біологічного батька ОСОБА_1 . ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 з того часу, як його дружина захворіла, з 2017 року. ОСОБА_3 звернувся до чоловіка свідка з яким товаришував, щоб отримати телефон ОСОБА_1 . У липні чи серпні 2017 року вона почала проживати з ОСОБА_3 . ОСОБА_1 приїджала з м. Дніпро, готувала, возила його до лікарні. Свідку не відомо, що за ним доглядали соціальні працівники.

Свідок ОСОБА_11 знає померлого ОСОБА_3 з 1969 року. У квітні 2017 року він звернувся до свідка та попросив дані ОСОБА_1 тому, що йому важко було вести господарство і тоді він познайомився із ОСОБА_1 . З літа 2017 року вона була тут, прала, готувала, возила до лікарні чорнобильської. ОСОБА_3 свідок один раз бачив з ОСОБА_12 , а також бачив в магазинах без ОСОБА_13 . ОСОБА_1 проживала у м. Вільногірську наїздами, оскільки працювала. Батько ОСОБА_1 проживав у м. Вілльногірську ОСОБА_8 , але у неї було інше прізвище з яких причин свідку не відомо. За п`ять років до смерті ОСОБА_3 в його квартирі був рази три.

Свідок ОСОБА_14 , яка є подругою позивача, пояснила, що на початку 2017 року ОСОБА_3 , який був другом батька свідка, хотів познайомитись із позивачем. Наприкінці літа вона сказала, що переїздить сюди, оскільки у ОСОБА_3 захворіла дружина. Вона жила з ним і допомагала до часу його смерті. Сама свідок жила у м. Вільногірську і разом з батьком приходила до них. ОСОБА_1 купувала продукти, прала, возила його до лікарні, оскільки він був чорнобильцем. Дружина ОСОБА_3 померла у березні 2018 року, хворіла на онкологію. Офіційно ОСОБА_1 була одружена один раз, у неї було дівоче прізвище по матері, її біологічним батьком був ОСОБА_8 , її виховував чоловік матері. ОСОБА_1 з 2017 року постійно проживала у м. Вільногірськ, а їздила на роботу у м. Дніпро, на той час там проживав її рідний син, у фактичних шлюбних відносинах вона ні з ким не проживала.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що знає ОСОБА_1 з дитинства, батько її покинув. А потім свідок дізналася, що її знайшов рідний дядько ОСОБА_3 . ОСОБА_1 в дитинстві жила у м. Вільногірську, вийшла заміж та жила у рф, потім повернулась та жила у м. Дніпро.

У 2017, 2018 роках вона у м. Вільногірську часто бувала, приходила до свідка на роботу.

ОСОБА_1 допомагала ОСОБА_3 по господарству, бачила її раз на тиждень і два рази бачила, була у м. Вільногірську часто, почала до нього їздити з 2017 року. В квартирі ОСОБА_3 свідок не була. Бачила, що ОСОБА_1 купувала продукти і виходила до свідка з будинку де проживав ОСОБА_3 . Приблизно у 2018 році ОСОБА_3 свідку казав, що задоволений, що знайшов племінницю, вона допомагає, бо більше нікому допомагати.

Свідок ОСОБА_16 , сусідка померлого ОСОБА_3 , пояснила, що ОСОБА_1 приїжджала до ОСОБА_3 до ОСОБА_17 , а коли дружина ОСОБА_3 померла ОСОБА_1 майже оселилась у нього, на вихідні все робила, возила його в лікарню, забирала у м. Дніпро. Зі слів ОСОБА_3 відомо, що ОСОБА_1 його племінниця, брата дочка. Він казав, що вона знає де що лежить, ключі у неї були. Інших осіб свідок не бачила, ніхто до нього не ходив, приходив колись чоловік, але він навіть в квартиру не заходив, бо ОСОБА_3 в лікарні лежав. Дружина ОСОБА_3 померла десь у 2018 році, місяць не пам`ятає. ОСОБА_2 прийшов коли ОСОБА_3 помер і хотів зайти в квартиру, казав, що племінник. А свідок сказала, що його не знає і ніколи не бачила. Ходила в гості до ОСОБА_3 свідок не часто, два або три рази на рік, в основному у дворі спілкувались. ОСОБА_1 кожного дня зранку їздила електричкою, свідок бачила, як вона приходила і уходила, тому думає, що їздила на роботу і з роботи електричкою. ОСОБА_3 казав, що вона його племінниця. Вони мешкали за однією адресою.

Свідок ОСОБА_18 , сусідка померлого ОСОБА_3 , пояснила, що дружина ОСОБА_3 хворіла, потім дізналися, що у ОСОБА_3 є племінниця. Коли він захворів, лежав в лікарні, то вона їздила помагала, готувала. ОСОБА_1 ще до того, як у 2018 році дружина ОСОБА_3 померла почала їздити, можливо у 2017 році, приїжджала на вихідні. Зі слів ОСОБА_3 свідку відомо, що племінниця буде приїжджати, допомагати, мешкає в м. Дніпро, дружина ОСОБА_3 також казала, що це племінниця. Вона готувала, прала, в лікарню возила, почала жити коли дружина ОСОБА_3 померла.

Допитана в якості свідка за її згодою ОСОБА_1 пояснила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько від неї відмовився. Напротязі всього її життя він не приймав участь у її житті та вихованні. Він не був у шлюбі із її матір`ю, в свідоцтві про народження запис про батька зі слів матері. Вона почала спілкуватись з ОСОБА_3 у 2011 році. Коли захворіла його дружина, то свідок приїжджала. Усе майно було на дружині ОСОБА_3 . Вона усюди залишал свій телефон і сможе надати аудіозаписи, що їй досі дзвонять комунальні служби, бо два роки не йдуть оплати. ОСОБА_3 хворів, він був чорнобилець, він лежав у лікарнях у м. Дніпро та у м. Вільногірську. З дитинства вона проживала у м. Вільнгірськ, потім у м. Норильск, а з 2006 року проживала у м. Дніпро. З 2014 року вона їздить у відрядження. З 2017 року вона почала мешкати у ОСОБА_3 , його дружина хворіла. Вона допомагала ОСОБА_3 коштами, купувала продукти, прала. Офіційно вона не одружена. З відповідачем вона не була раніше знайома, бачила його тільки в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є соціальним працівником. У 2020 році у грудні їй поставили на обсуговування ОСОБА_3 . Обслуговувала вона його приблизно два роки, двічі на тиждень приходила прибирала, приносила продукти, родичів ніяких не бачила. Незадовго до його смерті їй телефонувала ОСОБА_19 , казала, що вона його родичка, з нею вона познайомилася на похованні ОСОБА_3 . Коли він помер, то свідок дзвонила ОСОБА_20 і та сказала, що вона їде.

Свідок купувала продукти, чеки віддавала ОСОБА_3 , той віддавав гроші. Він також довірив їй знімати пенсію, прибирала. З грудня 2020 року і до часу смерті. За ці роки вона ОСОБА_21 не бачила, а побачила лише на похоронах. Незадовго до його смерті свідок була у нього і побачила молоко, він сказав, що ОСОБА_22 приїжджала, що привезла продукти. ОСОБА_3 казав, що ОСОБА_19 це дочка його брата, але брат її не визнавав. Відвідувала свідок його два рази на тиждень у вівторок і п`ятницю з дев`ятої до десятої ранку, коли він казав, що йому нічого не потрібно, то не приходила. ОСОБА_23 бачила, інших не бачила, той постійно був у нього. Про ОСОБА_24 згадував один раз. Пояснила, що якщо особа одинока, то вона може претендувати на допомогу, якщо хтось проживає, то він може за особою доглядати.

Суд 1 інстанції не прийняв пояснення свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , визнав їх пояснення недопустимими та виключив з числа доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Так, Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За приписами ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

В ст. 1216 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі 552/196/20 від 27.05.2021 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом при ухваленні рішення враховуються висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 644/4284/17, від 08.05.2020 року у справі № 643/3240/17, від 02.11.2021 року у справі № 753/11869/18.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонту, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, тому у розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, ці відносини не вважаються сімейними.

Колегія суддів зазначає, що виключно покази свідків не можуть бути достатніми, належними та достовірними доказами для підтвердження наявності усієї сукупності обставин, передбачених ст. 1264 ЦК України, спільні фотографії та виписки по рахунку позивача про придбання продуктів та інших товарів згідно усталеної судової практики не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Саме по собі надання позивачем допомоги ОСОБА_3 за його життя та його поховання не є доказом проживання однією сім`єю з ним за відсутності доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків, а сам ОСОБА_3 на протязі 2020, 2021, 2022 років, тобто до дня його смерті перебував на соціальному обслуговуванні держави як одинока, самотня й потребуюча надання соціальних послуг особа, що підтверджено не тільки показами свідка, а також письмовими доказами.

Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, жодних допустимих доказів проживання з померлим ОСОБА_3 однією сім`єю позивачем надано не було, як в суді 1 інстанції, так і в апеляційній інстанції.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього стосовно вищезазначених фактів, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням.

Колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, що зазначені позивачем обставини про проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання. Позивачем не було представлено суду докази на підтвердження спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/ , § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2 6 року).

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.

Судді: