Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/2239/25
Провадження № 2/494/1150/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді - Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Антонишиної І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу №494/2239/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Березіської міської ради Одеської області про визнання права власності на реконструйований будинок, -

ВСТАНОВИВ:

07.10.2025 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Березіської міської ради Одеської області про визнання права власності на реконструйований будинок.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07.10.2025 року визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Римар І.А. та враховуючи, що у зв`язку з надмірним навантаженням справами, яке виходить за межі фізичної можливості розгляду кожної справи у розумні строки, оскільки у Березівському районному суді Одеської області наразі працює 2 (два) судді (за штатом 4 (чотири)), та які є водночас слідчими суддям, постійним відключенням електроенергії та повітряними тривогами на території Одеської області, тому суд позбавлений можливості проводити розгляд справи в розумні строки визначені ЦПК України.

Ухвалою суду від 09.10.2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.11.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті.

В обгрунтування позовних вимог позивачі вказали, що являються рідними сестрами та спадкоємцями майна ОСОБА_3 , а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказаний будинок зареєстровано по частини за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . За життя спадкодавець ОСОБА_3 розпочала реконструкцію належного їй будинку, а її діти завершили реконструкцію. В результаті самовільної реконструкції змінилася площа будинку, також прибудовано кухню та ванну кімнату. З метою узаконення вчиненої реконструкції позивачі звертались до Березівської міської ради Одеської області, однак їм відмовлено у видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки на об`єкт будівництва, реконструкції житлового будинку, у зв`язку з відсутністю містобудівної документації. 17.09.2025 року позивачі отримали висновок експерта, проте, що за технічними показниками вищевказаний житловий будинок після проведення реконструкції відповідає будівельним, санітарним, пожежними нормам та забезпечує можливість надійної та безпечної експлуатації. У зв`язку з вищевказаним позивачі просять визнати за ними право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після проведеної реконструкції.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 03.02.2026 року.

У судове засідання 22.12.2025 року позивачі не з`явились, однак від їхнього представника на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.56).

Представник відповідача Березівської міської ради Одеської області у судове засідання 22.12.2025 року не з`явилась, проте 10.11.2025 року на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог за умови повного та об`єктивного розгляду справи (а.с.41).

Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

За таких обставин, у зв`язку з воєнним станом на території України, з урахуванням заяви представника позивачів та представника відповідача про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за їх відсутності, за наявними в матеріалах справи доказами.

В порядку ч.2 ст. 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України), розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Врахувавши заяви представника позивачів та представника відповідача про розгляд справи без їхньої участі, вивчивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104.6 кв.м., у тому числі житловою площею 49.9 кв.м., про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2021 року ти витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №244565395 від 16.02.2021 року та №244565118 від 16.02.2021 року (а.с.12-13, 15-17).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 168113980 від 27.05.2019 року та № 168113706 від 27.05.2019 року земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 і, кадастровий номер :02:003:0283, площею 0.0956 га, належить на праві спільної часткової власності позивачам (а.с.14,18).

Згідно з даними технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_4 20.10.2022 року, загальна площа будинку становить 143.00 кв. м., основна площа 73.30 кв.м., допоміжна площа 69.70 кв.м. (а.с.20-25) та відповідно до висновку ФОП ОСОБА_4 вищевказаний будинок відповдіає технічним показникам (а.с.19).

Водночас, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 начальником відділу архітектури, містобудування та житлово-комунального господарства, земельних відносин та екології виконавчого комітету Березівської міської ради повідомлено про відмову у видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки :02:003:0283 на об`єкт будівництва Реконструкція житлового будинку, а саме у зв`язку з невідповідністю намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, про що свідчить повідомлення про відмову у наданні будівельного паспорта від 13.08.2025 року (а.с.26).

Відповідно до ч. 2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з вимогами ч.ч. 1,2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ч.1ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Враховуючи, що позивачі здійснили реконструкцію житлового будинку без отримання будь-яких дозволів та проекту, таке будівництво вважається самочинним будівництвом, про що також вказано у позовній заяві про самовільну реконструкцію будинку (а.с.1 зворотній бік).

Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011року передбачено, що у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком.

Відповідно до ч. 2ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Частинами 3, 5 статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Частиною 3 ст.375ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України).

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

В зв`язку з цим, згідно уставленої практики ВС (Постанова від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц), у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

Крім того, як наголошує Верховний Суд, на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок.

Відповідно ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Наведений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27.05.2015 у справі № 6-159цс15, від 02.12.2015 у справі № 6 - 1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04.06.2018 у справі № 640/13030/16-ц та від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17.

Як вбачається з матеріалів справи позивачі зверталась до Відділу архітектури, містобудування та житлово-комунального господарства Управління архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, земельних відносин та екології Березівської міської ради Одеської області з приводу надання їй будівельного паспорта. У видачі такого паспорта їм відмовлено у зв`язку з невідповідністю намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, а також у зв`язку з відсутністю містобудівної документації, що підтверджується повідомленням про відмову в наданні будівельного паспорта (а.с.26).

Матеріалами справи не підтверджено, що позивачі звертались повторно до уповноваженого органу з питання видачі їм будівельного паспорта на підставі документів, які б відображали правильні наміри забудови та наявність містобудівної експлуатації згідно висновку ФОП ОСОБА_4 , також не вбачається, чи оскаржували вищевказане повідомлення про відмову у наданні будівельного паспорта. Оскільки вищезазначене повідомлення про відмову у наданні будівельного паспорта не оскаржувалось, тому є діючим, що виключає можливість визнання права власності на реконструйований будинок у відповідних частинах на позивачів.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Наданими доказами не підтверджується наявність підстав для визнання за позивачами права власності на реконструйований житловий будинок у судовому порядку. Відтак, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 200, 247, 263-265 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Березівської міської ради Одескої області про визнання права власності на реконструйований будинок залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Березівська міська рада Одеської області (, адреса: пл. Генерала Плієва, 9, м. Березівка Одеської області).

У зв`язку з надмірним навантаженням, постійним відключенням електроенергії та повітряними тривогами на території Одеської області, повний текст рішення виготовлений та підписаний 24.12.2025 року.

Суддя І.А. Римар