КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1519/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Жолонка Олександра Валерійовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Кєєр Олени Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року (суддя Матвєєва Ю.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання інвестиційного договору недійсним та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Людмили Іванівни на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року про залишення без розгляду заяви представника ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Людмили Іванівни про ухвалення додаткового рішення,

встановив:

у червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 гарантійної суми у розмірі 29 766 доларів США; стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 інвестиції в розмірі 10 000 доларів США та трьох процентів річних у розмірі 2 553,11 доларів США.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 лютого 2020 року між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений інвестиційний договір № 27/02/ІД, відповідно до якого він, згідно розписки від 27 лютого 2020 року, передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США в якості інвестиції у інформаційні технології, які розробляються для просування проекту, з метою підвищення продажу та генерування доходу проекту.

Позивач посилався на те, що відповідно до умов договору, дохід - це фіксований дохід інвестора у сумі 20 000 доларів США, який він отримує з чистого доходу проекту, який виплачується окремо від інвестиції. Також, умовами договору передбачено гарантійну суму - тобто кошти ОСОБА_2 у розмірі 20 000 доларів США, які вона виплачує ОСОБА_3 , у випадках, передбачених цим договором.

Позивач посилався на п. 2.5 вказаного договору, яким передбачено, що інвестиції повертаються інвестору в строки обумовлені цим договором, при цьому джерелом повернення інвестованих коштів є виключно чистий дохід (прибуток) проекту, який

розраховується як різниця між валовим доходом (отриманим внаслідок продажу котеджних будинків) та документально підтвердженими витратами, пов`язаними з реалізацією проекту.

Також, позивач зазначав, що згідно умов договору, крім повернення інвестицій, інвестор отримує дохід, виплата якого відбувається в два етапи: перший етап - не пізніше шести місяців з дати внесення інвестиції, тобто до 28 липня 2020 року, у сумі не менше, ніж 40 % суми доходу, що дорівнює 8 000 доларів США; другий етап - не пізніше 12 місяців з дня внесення інвестиції у повному обсязі. Пунктом 3.3 цього договору погоджено, що у разі відсутності чистого доходу проекту, достатнього для повернення інвестиції і виплати доходу інвестору, не пізніше ніж через 12 місяців з дати внесення інвестиції інвестором, ОСОБА_2 зобов`язується виплатити інвестору гарантійну суму, передбачену договором.

Крім цього, позивач зазначав, що відповідно до умов договору, будь-яка сума грошового зобов`язання, передбаченого цим договором, корегується відповідно до зміни офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на дату внесення такого платежу, шляхом застосування коефіцієнта К, який розраховується за формулою: К = Кі/Ко, де Кі - офіційний курс гривні до долару, встановлений НБУ на дату здійснення зобов`язання, а Ко - курс гривні до долару США на дату укладення договору, тобто 24,57грн за 1 долар США. Отже, враховуючи викладене, ОСОБА_2 була зобов`язана виплатити йому гарантій виплату у розмірі 20 000 доларів США, із застосування коефіцієнту 1,4833, тобто - 29 766 доларів США.

Позивач стверджував, що протягом тривалого часу ОСОБА_2 повідомляла його про те, що інвестицію, гарантійну суму та дохід вона поверне у найближчий час, однак жодних дій, спрямованих на повернення коштів, не вчинила.

Позивач вважав, що з відповідачів підлягає стягненню сума наданої ним інвестиції у розмірі 10 000 доларів США, гарантійна сума, з врахуванням коефіцієнта, визначеного у договорі, в розмірі 29 766 доларів США та нараховані на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 2 553,11 доларів США.

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним інвестиційного договору від 27 лютого 2020 року № 27/02/ІД, укладеного між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачка зазначала, що вказаний у спірному договорі проект - це побудова котеджного містечка « Княжий Хутір », при цьому побудова це такий етап в будівництві, за яким неможливо отримати дохід, поки не буде збудований певний об`єкт нерухомості. У той же час, предметом оспорюваного договору є участь сторін у розробці інформаційно-технічної структури проекту (впровадження інформаційних технологій) для підвищення продажів та генерування доходів проекту, частину якого отримає інвестор на умовах, передбачених цим договором.

Відповідачка, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду у справі № 910/21935/17, зазначала, що за своїм змістом інвестиційна діяльність полягає у трансформації цінностей (інвестицій) в об`єкти такої діяльності та наступне одержання доходу за рахунок приросту капітальної вартості вказаних інвестиції або від їх використання. Разом з цим, в даному випадку невідомо, яким чином розробка веб-сайту, що є предметом договору, надасть інвестору дохід з розробки інформаційно-технічної структури проекту (побудови котеджного містечка).

Відповідачка стверджувала, що спірні правовідносини не відповідають правовій природі інвестиційної діяльності, оскільки хоч ОСОБА_1 і було передано грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, однак ні нею, ні ОСОБА_3 не було зроблено жодної інвестиції, оскільки умовами спірного договору взагалі не передбачено її та ОСОБА_3 обов`язку вкладати майнові або інтелектуальні цінності в об`єкт інвестування, відтак спірний договір не відповідає положенням Закону України «Про

інвестиційну діяльність» та підлягає визнанню недійсним.

Також, відповідачка стверджувала, що положення спірного договору щодо виплати гарантійної виплати суперечить загальним принципам інвестиційної діяльності, визначені Законом України «Про інвестиційну діяльність», а також загальним засадам справедливості, сформульованим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня у справі № 902/417/18.

Крім цього, позивачка звертала увагу на неодноразово висловлену Верховним Судом правову позицію стосовно того, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 31 794,16 доларів США. В решті позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 10 065грн.

18 червня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просила стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату правничої допомогу у розмірі 40 000грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року заяву представника ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Жолонко О.В. просить рішення суду в частині відмови у стягненні інвестиції в розмірі 10 000 доларів США скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що сторони не заперечували відсутність чистого доходу у розумінні укладеного між ними договору та визнав цю обставини такою, що не підлягає доказуванню. Так, відповідачі посилались на цю обставини виключно усно у судовому засіданні, не надавши при цьому бухгалтерської документації на підтвердження своїх доводів про відсутність чистого доходу.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Кєєр О.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невірну оцінку доказів та неврахування висновків Верховного Суду.

Представник відповідачки посилається на доводи, викладені у зустрічній позовній заяві, та додатково зазначає, що чинним законодавством чітко не врегульовано визначення поняття «гарантійна сума», тоді як в контексті спірного договору «гарантійна сума» фактично являє собою штраф. При цьому, визначаючи розмір штрафу, тобто гарантійної суми за оспорюваним договором, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що заявлений позивачем розмір пені у 2,9 разів перевищує суму інвестиції за цим договором, є непропорційним і таким, що спрямований на безпідставне збагачення позивача. При цьому, агентський договір, який би давав право ОСОБА_2 виступати ексклюзивним агентом ОСОБА_3 , не був укладений між цими особами, відтак у ОСОБА_2 не виникло право виступати гарантом інвестицій у спірних правовідносинах.

Також, представник відповідачки вважає, що висновок суду про стягнення з останньої штрафу у розмірі, що значно перевищує розмір самої інвестиції, не відповідає принципам добросовісності, справедливості та пропорційності, адже розгляд справи

розпочато вже після початку воєнної агресії проти України, неустойку нараховано за періоди поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19 та війни, що не могло бути передбачено відповідачкою. Крім того, умови відповідальності ОСОБА_2 за цим договором є несправедливими у порівнянні з відповідальністю інших учасників договору.

Крім цього, представник відповідачки зазначає, що істотною умовою інвестиційного договору є його предмет, тобто інвестиції. У спірному договорі предметом інвестиції є участь сторін у розробці інформаційно-технічної структури проекту - побудови котеджного містечка «Княжий Хутір». В даному випадку предмет договору жодним чином не співвідноситься із суттю самого договору, адже «інвестиція», у розумінні положень Закону України «Про інвестиційну діяльність», є сукупністю майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності. Разом з цим, матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачкою інвестиційної діяльності, учасниками спірного договору не було погоджено термінів та порядку виплати гарантійної суми, яка за своєю правовою природою є штрафом.

Також представник відповідачки стверджує, що оскільки «гарантійна сума» по суті є штрафом, то на цю суму не можуть бути нараховані відсотки за користування чужими коштами у порядку ст. 536 ЦК України та проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. просить ухвалу суду про залишення без розгляду її заяви про ухвалення додаткового рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заява про ухвалення додаткового рішення, разом з доказами понесення таких витрат була подана після закінчення п`ятиденного строку, встановленого для подання доказів про понесені судові витрати, оскільки такі докази були надані суду ще під час судового розгляду до закінчення судових дебатів та містяться в матеріалах справи.

Представник відповідача посилається на те, що 13 вересня 2023 року було подано відзив на позовну заяву, у якому, на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК, було наведено попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_3 поніс на професійну правничу допомогу, та на підтвердження цього до відзиву було долучено договір про надання правничої допомоги від 30 серпня 2023 року, ордер, квитанції про оплату. 11 квітня 2024 року було подано клопотання про стягнення витрат на правову допомогу з позивача, до якого додано детальний опис наданих послуг від 5 квітня 2024 року та акт приймання-передачі наданих послуг від 5 квітня 2024 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Жолонка О.В. представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін, стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 000грн.

Представник відповідача посилається на те, що настання обов`язку повернення суми інвестиції та доходу у порядку, передбаченому п. 2.7 спірного договору, обумовлене настанням обставини, передбаченої п. 2.5 цього договору, а саме отриманням в цей період чистого доходу (прибутку) проекту, який розраховується як різниця між валовим доходом (отриманим внаслідок продажу котеджних будинків) та документально підтвердженими витратами, пов`язаними з реалізацією проекту. Разом з тим, з дня укладання договору і протягом наступних дванадцяти календарних місяців будівництво та продаж котеджних будинків не здійснювалось, чистий дохід (прибуток) від проекту відсутній, а тому не наступила обставина, яку сторони погодили у договорі, та з настанням якої повинні були виконуватись обов`язки, передбачені у п. 2.7 цього договору. При цьому, твердження представник позивача про ненадання відповідачами бухгалтерської документації на

підтвердження відсутності прибутку є необґрунтованим, оскільки наразі не відбувається укладання будь-яких договорів купівлі-продажу вказаних будинків і сам ОСОБА_3 не має жодного доходу з проекту, оскільки нерухомість не відчужував.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Жолонка О.В.

представник ОСОБА_2 - адвокат Кєєр О.С. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що єдиним доводом апеляційної скарги представника позивача є те, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним факт відсутності чистого доходу за спірним договором. Разом з цим, позивач під час розгляду справи судом першої інстанції не вчиняв будь-яких процесуальних дій, зокрема подання чи витребування доказів, та не висловлював будь-яких доводів з приводу наявності у відповідачів чистого доходу від проекту. Тобто сторона позивача почала встановлювати та доводити такі обставини уже під час апеляційного перегляду справи, що не відповідає нормам процесуального права та принципу недопущення суперечливої поведінки, неодноразово сформованому Верховним Судом.

Також представник відповідачки посилається на те, що відповідно до положень спірного договору саме ОСОБА_3 є тією особою, яка взяла на себе обов`язок здійснювати продаж об`єктів, створених внаслідок проведення будівельних робіт, а саме котеджних будинків. При цьому дохід, у розумінні положень цього договору, може згенеруватись лише внаслідок дій ОСОБА_3 , тобто продажу котеджних будинків. При цьому, ОСОБА_2 взагалі об`єктивно позбавлена можливості будь-яким чином впливати на процеси продажу будинків, однак матеріальна відповідальність за відсутність чистого прибутку покладається саме на неї, хоча вона здійснювала лише розробку інформаційних технологій проекту та не мала впливу на діяльність щодо безпосереднього пошуку покупців, продажу об`єктів, а також не мала компетенції на вчинення будь-яких інших дій, що пов`язані з реалізацією проекту.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Жолонка О.В., який свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційних скарг представників відповідачів заперечував, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Кєєр О.С., яка свою апеляційну скаргу підтримала, проти апеляційної скарги представника позивача заперечувала, а питання щодо вирішення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Л.І. залишила на розсуд суду, представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Л.І., яка свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Кєєр О.С. підтримала, проти задоволення апеляційної скарги представника позивача заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Жолонка О.В. та представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Кєєр О.С. задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Л.І. підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 лютого 2020 року між ОСОБА_1 (Інвестор), ОСОБА_3 (Виконавець 1) та ОСОБА_2 (Виконавець 2) був укладений інвестиційний договір № 27/02/ІД (далі - Договір), предметом якого є участь сторін у розробці інформаційно-технічної структури проекту (впровадженні інформаційних технологій) для підвищення продажів та генерування доходу проекту, частину якого (якщо інше не передбачено Договором) Інвестор отримає в якості повернення інвестиції та доходу, на умовах і в порядку, передбачених Договором. Під інформаційними технологіями розуміються, зокрема, але не виключно, розробка веб-сайту проекту, інструментарію для маркетингової компанії проекту та оптимізації веб-сайту (с.с.7-15 т.1).

Згідно пункту 1.5 Договору під проектом розуміється побудова котеджного

містечка « Княжий Хутір » (уся інформація щодо проекту міститься на веб-сайті www.k-h.kiev.ua та передається Виконавцем 1 Інвесторові та Виконавцю 2).

Відповідно до пунктів 1.3-1.4 Договору під інвестицією маються на увазі кошти Інвестора у сумі 10 000 доларів США, які він інвестує в об`єкт інвестування на умовах, передбачених Договором, а під доходом розуміється фіксований дохід Інвестора у сумі 20 000 доларів США, який він отримує з чистого доходу проекту, якщо інше не погоджено Виконавцем 2 та Інвестором, на умовах, передбачених Договором, та який не включає в себе та виплачується окремо від суми повернення інвестиції.

Згідно пункту 2.2 Договору Виконавець 1 гарантує, що йому належать майнові права на земельні ділянки, на яких здійснюється забудова в рамках проекту, права на проведення будівельних робіт та інші права, які мають істотне значення для реалізації проекту. Виконавець 1 залучає Інвестицію Інвестора виключно з метою розробки інформаційно-технічної інфраструктури проекту (впровадження інформаційних технологій). Виконавець 1 забезпечує реалізацію проекту, а саме: отримання необхідної дозвільної документації; здійснення будівельних робіт; здійснення продажу об`єктів, утворених внаслідок таких будівельних робіт (котеджних будинків); здійснення інших дій, необхідних для реалізації проекту.

Відповідно до пункту 2.3 Виконавець 2 уповноважений виступати стороною цього інвестиційного договору згідно з агентським договором та виступає гарантом повернення інвестиції Інвестору, відповідно до умов Договору. Виконавець 2 забезпечує розробку інформаційно-технічної структури проекту (впровадження інформаційних технологій) проекту.

Інвестор здійснює фінансування розробки інформаційно-технічної структури проекту (впровадження інформаційних технологій) шляхом внесення інвестиції. Внесення інвестиції здійснюється Інвестором шляхом банківського переказу інвестиції на банківський рахунок Виконавця 2, визначений в Договорі, якщо інше не погоджено сторонами (пункт 2.4 Договору).

Згідно пункту 2.5 Договору інвестиція повертається Інвестору у строки, обумовлені Договором. Джерелом повернення інвестованих коштів є виключно чистий дохід (прибуток) проекту, якщо Виконавець 2 та Інвестор не домовляться про інше, який розраховується як різниця між валовим доходом (отриманим внаслідок продажу котеджних будинків) та документально підтвердженими витратами, пов`язаними з реалізацією проекту. Повернення коштів оформлюється відповідними документами, згідно діючого законодавства України.

Окрім повернення інвестиції, Інвестор отримує дохід, визначений пунктом 1.4 Договору (пункт 2.6 Договору).

Відповідно до пункту 2.7 Договору повернення інвестиції та виплата доходу на користь Інвестора відбуваються двома етапами. Перший етап: не пізніше ніж 6 календарних місяців з дати внесення інвестиції. Виконавці зобов`язуються повернути на користь Інвестора суму не менше ніж 40 % від суми доходу, що дорівнює 8 000 доларів США (підпункт 2.7.1). Другий етап: не пізніше ніж 12 календарних місяців з дати внесення інвестиції (підпункт 2.7.2). Виконавці зобов`язуються повернути на користь Інвестора суму інвестиції та виплатити дохід у повному обсязі. Строк повернення інвестиції та виплати доходу може бути продовжено виключно за згодою Інвестора. У будь-якому випадку, строк повернення інвестиції та виплати доходу може бути продовжено не більш ніж на 1 календарний місяць.

Згідно пункту 3.2 Договору виконавці матимуть право на продовження строку виконання своїх зобов`язань щодо повернення інвестиції/виплати доходу/гарантійної суми Інвестору у випадках: порушення (невиконання або неналежного виконання) Інвестором істотних умов Договору, зокрема умов щодо здійснення фінансування об`єкта інвестування за Договором (пункт 3.2.1); у зв`язку з настанням і дією у часі форс-мажору

та/або їх наслідків, якщо інше не передбачено Договором (пункт 3.2.2). Сторони домовилися про те, що згода Інвестора на продовження строку виконання їх відповідних зобов`язань, вказаних у пункті 3.2 Договору, не потрібна.

В разі відсутності чистого доходу проекту, якщо інше не погоджено Виконавцем 2 та Інвестором, достатнього для повернення інвестиції і виплати доходу Інвестору, не пізніше ніж через 12 календарних місяців з дати внесення інвестиції Інвестором, Виконавець 2 зобов`язується виплатити Інвестору гарантійну суму, передбачену пунктом 1.6 Договору, із врахуванням пункту 4.3 Договору. Графік, порядок, спосіб, строки і інші деталі виплати гарантійної суми визначаються Виконавцем 2 та Інвестором.

Гарантійна сума - це кошти Виконавця 2 у сумі 20 000 доларів США, які він сплачує Інвестору у випадках, передбачених Договором (пункт 1.6 Договору).

Відповідно до пункту 4.3 Договору сторони домовились, що сума будь-якого грошового зобов`язання, передбаченого Договором, якщо інше не погоджено сторонами, коригується відповідно до зміни офіційного курсу однієї гривні до одного долара США, встановленого Національним банком України на дату внесення такого платежу шляхом застосування коефіцієнту К, який розраховується за формулою К=Кі/Ко, де: Кі - офіційний курс однієї гривні до одного долара США, встановлений Національним банком України на дату здійснення грошового зобов`язання; Ко - курс однієї гривні до одного долара США, зазначений у пункті 4.4 Договору. Даний пункт застосовується сторонами лише у разі, якщо Кі більше ніж Ко.

Сторони домовились, що Кі, Ко на дату укладення Договору дорівнює 24грн 57коп. за 1 долар США (пункт 4.4 Договору).

Згідно розписки від 27 лютого 2020 року, складеної ОСОБА_2 , остання отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, відповідно до інвестиційного договору № 27/02 ІД від 27 лютого 2020 року (с.с.16 т.1).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором щодо надання інвестиції у розмірі 10 000 доларів США, однак чистий дохід у розумінні Договору від такої інвестиції був відсутність, відтак згідно умов Договору, з відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню гарантійна сума у розмірі 20 000 доларів США, яка з урахуванням положень пункту 4.3 Договору становить 29 766 доларів США.

Також, суд першої інстанції вважав, що з відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню три відсотки річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за невиконання встановленого Договором грошового зобов`язання за період з 28 лютого 2021 року по 6 червня 2023 року у розмірі 2 028,16 доларів США.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що за умови відсутності чистого доходу, умовами Договору не передбачено повернення відповідачами позивачу суми інвестиції.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення Договору не суперечать нормам ЦК України, інших нормативно-правових актів та є результатом волевиявлення сторін, а сам правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд зазначає про наступне.

Щодо зустрічних позовних вимог про недійсність інвестиційного договору

№ 27/02/ ІД від 27 лютого 2020 року

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами першою, другою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено,

що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 754/5554/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

2) заборона випливає із змісту акта законодавства;

3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в

договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно-правові вимоги.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний Договір суперечить нормам Закону України «Про інвестиційну діяльність», зокрема ОСОБА_2 зазначала, що вона не укладала із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жодного документа, який стосується обґрунтування інвестиційної діяльності, а згідно умов Договору ні у неї,

ні у ОСОБА_3 не було обов`язку вкладати майнові або інтелектуальні цінності в об`єкт інвестування, що суперечить самій суті інвестиційного договору в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Також ОСОБА_2 зазначала, що інвестиційна діяльність полягає в трансформації інвестицій в об`єкти такої діяльності та наступне одержання доходу, разом з тим, невідомо як саме розробка веб-сайту надасть інвестору дохід з розробки інформаційно-технічної структури проекту, тобто побудови котеджного містечка, відтак між сторонами не виникли правовідносини, які б регулювались Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

За змістом частини першої статті 4 цього Закону об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.

Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності (частина друга статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

Отже, будь-яка особа, якій законом не заборонена така діяльність, має право прийняти рішення про інвестування та реалізувати це рішення як шляхом вкладення інвестицій у будь-який не заборонений проєкт, так і шляхом реалізації цього проєкту.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2023 року у справі № 910/7975/21.

Згідно із частиною п`ятою статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Інвестиційні правовідносини є різновидом господарських правовідносин, які виникають між суб`єктами інвестиційної діяльності (інвесторами та іншими учасниками) щодо підготовки, реалізації інвестицій, відшкодування витрачених коштів та отримання прибутку від такої діяльності.

При цьому основним способом реалізації інвестицій є інвестиційна діяльність, яка полягає у практичних організаційних діях відповідних суб`єктів з метою знаходження інвестиційних ресурсів (майнових та інтелектуальних цінностей), виборі об`єктів підприємницької та інших видів діяльності і вкладення в ці об`єкти зазначених ресурсів для отримання прибутку (доходу) або досягнення певного соціального ефекту.

Отже, за своїм змістом інвестиційна діяльність полягає у трансформації цінностей (інвестицій) в об`єкти такої діяльності та наступне одержання доходу за рахунок приросту капітальної вартості зазначених інвестицій або від їх використання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 1

жовтня 2020 року у справі № 910/21935/17 та від 27 липня 2022 року у справі №

910/7966/21.

У статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) або проспект цінних паперів (рішення про емісію цінних паперів). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Інвестиційний договір - це господарсько-правова угода, яка укладається між суб`єктами інвестиційної діяльності (замовником та інвестором), у якій фіксується факт вкладання коштів або інших матеріальних чи інтелектуальних цінностей в об`єкт інвестування та у якій визначається мета (отримання прибутку та/або соціального ефекту), регламентуються права та обов`язки сторін.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі № 910/7975/21.

Проаналізувавши умови оспорюваного договору, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідачки на невідповідність умов інвестиційного договору № 27/02/ІД положенням Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки, враховуючи суб`єктний склад сторін цього договору, які є фізичними особами, які не здійснюють господарську діяльність, та перелічених умов договору, відсутні підстави вважати, що правовідносини між сторонами врегульовані положеннями Закону України «Про інвестиційну діяльність», а сам договір є інвестиційним у розумінні положень цього Закону.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків.

Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 1 липня 2021 року у справі № 917/549/20, від 3 листопада 2020 року у справі № 920/611/19, від 1 жовтня 2020 року у справі № 910/21935/17, від 19 серпня 2020 року у справі № 915/1302/19.

Інвестиційний договір, як окремий вид цивільно-правових договорів може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмету та цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном). Відтак, зазначений договір передбачає як грошові, так майнові права (обов`язки) сторін договору.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 .

Разом з цим, зустрічна позовна заява не містить посилань, які саме права та інтереси ОСОБА_2 були порушені укладенням та частковим виконанням Договору та яким саме чином.

Посилання ОСОБА_2 на невідповідність Договору нормам Закону України «Про інвестиційну діяльність» та на несправедливість умов договору в частині розміру її відповідальності за невиконання умов договору, не підтверджує існування порушення саме її прав та інтересів і не є підставою для визнання договору недійсним.

Враховуючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами, та встановлені судом обставини справи, зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із

не наданням ОСОБА_2 доказів порушення її прав чи інтересу при укладенні спірного Договору, що також не було встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції.

Щодо позовної вимоги про стягнення інвестиції та гарантійної суми

Відповідно до частин першої, другої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).

З аналізу зазначеної норми можна зробити висновок, що відкладальна обставина, це така обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Тобто сторони на момент укладення правочину, щодо якого правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини, усвідомлюють можливість ненастання такої обставини.

Водночас згідно з абзацом другим частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом цієї норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, відповідна подія має неминуче настати.

Тлумачення змісту договору не може бути таким, що призводитиме до неможливості виконання договірного зобов`язання взагалі і ніколи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 740/2904/17.

Зі змісту інвестиційного договору № 27/02/ІД вбачається, що інвестиція у розмірі 10 000 доларів США повертається позивачеві виключно у випадку наявності чистого доходу (прибутку) проекту, а у випадку відсутності такого доходу, на користь позивача підлягає стягненню лише гарантійна сума за рахунок ОСОБА_2 .

Відкладальна обставина повинна мати вірогідний характер, однак сторонам завчасно невідомо, чи матиме місце така обставина.

Укладаючи правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність.

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2022 року у справі № 754/4475/19.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не місять доказів того, що протягом наступних дванадцяти місяців, після укладення інвестиційного договору № 27/02/ІД, здійснювалось будівництво або продаж котеджних будинків у котеджному містечку «Княжий хутір», що свідчить про те, що відкладальна умова, яка зумовлювала настання у відповідачів обов`язку повернути інвестицію та сплатити дохід, не настала.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для повернення позивачу відповідачами інвестиції та сплати доходу, оскільки матеріалами справи не підтверджено факт отримання чистого доходу (прибутку)

у розумінні умов Договору, а тому у відповідачів не виник обов`язок передбачений у п. 2.7 цього Договору на час звернення позивача до суду з даним позовом.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, що відповідачі не надали бухгалтерську документацію про відсутність чистого доходу (прибутку) проекту, оскільки на вказану обставину посилався саме позивач, однак клопотання про їх витребування не заявляв.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1 статті 526 ЦК України передбачає, що Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки ОСОБА_2 гарантійної суми у розмірі 20 000 доларів США на підставі пункту 3.2.2 Договору, з урахуванням положень пункту 4.3. Договору, оскільки таке зобов`язання виникає саме у випадку відсутності чистого доходу (прибутку) проекту, достатнього для повернення інвестиції і виплати доходу Інвестору не пізніше, ніж через 12 календарних місяців з дати внесення інвестиції Інвестором.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не було сплачено позивачу гарантійну суму, передбачену умовами договору у строк, визначений у договорі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 3% річних від не сплаченої суми.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , що отримані від позивача грошові кошти не були використані для інвестицій у розробку веб-сайту, який вже існував на момент укладення Договору, на думку колегії суддів, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки отримання грошових коштів сторонами договору не спростовується.

Посилання в апеляційній скарзі представника відповідачки Серебряник А.О. на те, що гарантійна сума за своєю правовою природою є штрафною санкцією, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в контексті Договору вона застосовується не у випадку невиконання ОСОБА_2 умов цього договору, а як умова щодо виплати позивачу фіксованої суми грошових коштів за відсутності чистого доходу (прибутку) проекту.

Твердження в апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 , що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що заявлений позивачем розмір пені у 2,9 разів перевищує суму інвестиції за цим договором, є непропорційним і таким, що спрямований на безпідставне збагачення позивача, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки сторони договору вільні у визначенні умов договору, вказані умови не суперечать нормам цивільного законодавства, ОСОБА_2 добровільно та свідомо підписала Договір та погодилася з його умовами, у тому числі і в частині виплати гарантійної суми, яка є значно більшою, ніж інвестиція позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час апеляційного розгляду

висновки суду першої інстанції апелянтами спростовані не були.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам, суд правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому не встановлено правових підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційних скарг.

Щодо оскарження ухвали суду від 20 червня 2024 року про залишення без розгляду

заяви про ухвалення додаткового рішення

Залишаючи без розгляду заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Л.І. про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що останньою був пропущений процесуальний строк, встановлений пунктом 3 частини восьмої статті 141 ЦПК України для надання доказів та не подано клопотання про поновлення такого строку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За результатами розгляду справи відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2).

Відповідно до частини восьмої зазначеної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. подала до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому заперечувала проти задоволення позову та просила стягнути зі ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000грн.

До вказаного відзиву було додано: копію договору про надання правничої допомоги від 30 серпня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 (замовник) та АО «Дефендо Капітал» (виконавець), відповідно до якого виконавець, згідно з цим договором

зобов`язується надати замовникові правничу допомогу, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надану правничу допомогу (с.с.79-81 т.1); докази сплати ОСОБА_3 на користь АО «Дефендо Капітал» грошових коштів у розмірі 40 000грн (с.с.85-88 т.1).

Також у відзиві представником відповідача було зазначено, що акт та детальний опис виконаних робіт будуть надані пізніше.

11 квітня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. подала до суду клопотання про стягнення зі ОСОБА_1 понесені ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000грн. До вказаного клопотання додано: копію детального опису правничої допомоги від 5 квітня 2024 року, наданої АО «Дефендо Капітал» ОСОБА_3 відповідно до договору про надання правничої допомоги від 30 серпня 2023 року (с.с.6 т.2); копію акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 5 квітня 2024 року за договором від 30 серпня 2023 року (с.с.7 т.2).

Отже, представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. до закінчення судових дебатів подала докази понесення відповідачем витрат на правову допомогу, однак суд першої інстанції питання відшкодування судових витрат ОСОБА_3 під час ухвалення рішення не вирішив та безпідставно залишив без розгляду заяву про ухвалення додаткового рішення, що була подана вже після виготовлення судом повного тексту судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу,

понесених під час розгляду справи судом апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу, понесені ОСОБА_3 під час розгляду справи апеляційним судом у розмірі 28 000грн.

До вказаного відзиву додано копію договору про надання правничої допомоги від 3 вересня 2024 року, укладеного між ОСОБА_3 (замовник) та АО «Дефендо Капітал» (виконавець), відповідно до якого виконавець, згідно з цим договором, зобов`язується надати замовникові правничу допомогу, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надану правничу допомогу (с.с.66-67 т.3).

Відповідно до пункту 1.2 цього договору, його предметом є надання виконавцем правничої допомоги ОСОБА_3 у вигляді: ознайомлення у Київському апеляційному суді із апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у справі № 761/22582/23 та із матеріалами справи № 761/22582/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання інвестиційного договору недійсним; складання, підписання та подання до Київського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у справі № 761/22582/23; складання, підписання та подання до Київського апеляційного суду заяв по суті та з процесуальних питань у справі

№ 761/22582/23; представництво інтересів замовника в Київському апеляційному суді під час розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у справі № 761/22582/23; консультування замовника з усіх питань, які виникають під час розгляду Київським апеляційним судом апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у справі № 761/22582/23.

Відповідно до пункту 3.1 цього договору, вартість правничої допомоги, що передбачена пунктом 1 цього договору, узгоджена сторонами та становить 28 000грн.

Також, до відзиву на апеляційну скаргу додано копію платіжної інструкції № @2PL874900 від 3 вересня 2024 року, згідно якої ОСОБА_3 сплатив на користь АО «Дефендо Капітал» грошові кошти у розмірі 28 000грн за надання правової допомоги за договором від 3 вересня 2024 року (с.с.73 т.3).

13 листопада 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Балійчук Л.І. подала клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу з позивача, до якого долучила: копію детального опису правничої допомоги від 13 листопада 2024 року, наданої АО «Дефендо Капітал» ОСОБА_3 відповідно до договору про надання правничої допомоги від 3 вересня 2024 року (с.с.174 т.3); копію акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 13 листопада 2024 року за договором від 3 вересня 2024 року (с.с.175 т.3).

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Позивачем заперечення на заяву представника ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу чи клопотання про зменшення їх розміру не подавалось.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року

у справі № 751/3840/15, наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати, понесені останнім на правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Жолонка Олександра Валерійовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Кєєр Олени Сергіївни залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 28 000грн.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Людмили Іванівни задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року скасувати, заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Балійчук Людмили Іванівни про ухвалення додаткового рішення направити до Шевченківського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук