ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року м. Чернівці

Справа № 720/1844/25

Провадження №22-ц/822/962/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,

секретар Собчук І. Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Магальської сільської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Сімків Євгенія Вікторівна, на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Ляху Г. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2025 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідачка є матір`ю їх неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Як мати дитини, ОСОБА_2 безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків та ухиляється від виховання дитини.

Просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про зміну ставлення щодо виховання своєї доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час розірвання шлюбу між сторонами дитина проживала разом з мамою ОСОБА_2 , а тому твердження позивача про те, що відповідачка тривалий час не займається вихованням дитини є безпідставним.

Наявні у справі докази не свідчать про злісне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Матеріали справи не містять достатніх та переконливих доказів, що негативно характеризують особистість матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Позиція органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав є поспішною та ґрунтується на її згоді бути позбавленою батьківських прав, а тому помилковою та такою, що не відповідає інтересам дитини та закону (ст. 155 СК).

Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку наявні.

Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

На рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2025 року представник позивача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в своєму рішенні суд першої інстанції надає критичну оцінку та не погоджується з висновком органу опіки та піклування Магальської сільської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки висновок ґрунтується тільки на згоді матері бути позбавленою батьківських прав, тому даний висновок не відповідає інтересам дитини. При цьому суд залишає поза увагою висловлювання самої дитини в даній ситуації під час бесіди з начальником Служби у справах дітей, відповідно до якого дитина підтвердила, що мати тривалий час не підтримує з нею контакту, не телефонує, не цікавиться її життям, вона не відчуває з боку матері турботи чи підтримки, також дитина повідомила, що почувається в безпеці та комфорті з батьком.

Суд вважає, що заява матері бути позбавленою батьківських прав не відповідає інтересам дитини та закону.

Разом з тим, відповідачка ОСОБА_2 добровільно без будь-якого примусу подає до суду нотаріально оформлену заяву, яка відповідає її волевиявленню, з усвідомленням правових наслідків, відповідно до якої остання просить позбавити її батьківських прав, дану заяву суд не досліджував.

Дані обставини свідчать тільки про те, що ОСОБА_2 не бажає в подальшому виховувати та турбуватися про доньку, діючи на захист її інтересів, бажає, щоб дитина була тільки з батьком. Також це підтверджує факт, що ОСОБА_2 , яка проживає окремо від доньки, бажає створити іншу сім`ю, виїхати за межі України.

Доданими до справи доказами була доведена винна поведінка матері по відношенню до своєї доньки. ОСОБА_2 свідомо нехтувала обов`язками матері, не спілкується з донькою, не надає їй допомогу, не цікавиться її життям, здоров`ям. Повністю поклала ці обов`язки на батька дитини.

Вказана поведінка відповідачки становить реальну загрозу для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її психічному розвитку.

Крім цього, рішення у справі винесено судом у підготовчому судовому засіданні. До початку судового засідання відповідачка подала заяву про визнання позову та винесення рішення без її участі, представника у відповідача у даній справі не було. Однак суд виніс рішення про відмову у позові, хоча в даному випадку мав би продовжити розгляд справи та розглянути її з обов`язковою участю сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що апеляційну скаргу і позовну заяву вона визнає в повному обсязі, з викладеними обставинами погоджується, оскільки останні 4 роки донька ОСОБА_4 дійсно проживає в будинку з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Донька знаходиться на повному утриманні батька, він піклується про її навчання, здоров`я, розвиток та забезпечує доньку всім необхідним.

На даний час вона має намір виїхати за межі країни на постійне місце проживання, створити іншу сім`ю, тому вважає, що якщо донька буде виховуватися батьком, він належним чином про неї піклуватиметься та надасть належне виховання.

Тривалий час вона з донькою не спілкується, оскільки зайнята своїми особистими справами.

Вказує на те, що подала до Новоселицького районного суду заяву про визнання позовних вимог, та оскільки не мала можливості з`явитися в судове засідання на призначену судом дату 12 вересня 2025 року, просила суд провести засідання без її участі. Якщо суд не прийняв її заяву, то повинен був перенести судове засідання та викликати її до суду, визнавши явку відповідача обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 серпня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12 вересня 2025 року, в якому і було розглянуто справу. Тобто справу, яка призначена у порядку загального позовного провадження, фактично суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, постановивши рішення до закінчення підготовчого провадження та призначення справи по суті.

Згідно з частиною першою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У частині шостій статті 19 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень процесуального закону, суд має право віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому за змістом пункту 1 частини шостої цієї статті справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу притаманних їм властивостей, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета.

Справа про позбавлення батьківських прав не підпадає під критерії малозначних справ і не може бути розглянута в спрощеному порядку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 569/3757/20 зазначено, що «суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, не надав оцінки відповідним доводам апеляційної скарги, не врахував, що зазначена підстава є обов`язковою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції».

У пункті 7 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи, що ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, і оскільки відповідно до положень пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України зазначена обставина є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами розірваний рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2020 року.

З вказаного судового рішення вбачається, що дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з відповідачкою ОСОБА_5 .

Відповідно до Витягів з реєстру територіальної громади, станом на 25 червня 2025 року позивач ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки № 945 від 26 червня 2025 року, виданої Рідківським старостинським округом Магальської сільської ради, вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї входять: донька ОСОБА_1 , батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_7 , брат ОСОБА_8 , племінник ОСОБА_9 .

З довідки №101 від 20 червня 2025 року, виданої Рідківським ліцеєм Магальської сільської ради, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 8-В класі у Рідківському ліцеї.

Згідно з характеристикою учениці 8 класу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданою Рідківським ліцеєм Магальської сільської ради, ОСОБА_1 виховується у сім`ї, де приділяється належна увага її моральному та інтелектуальному розвитку. Родина учениці підтримує зв`язок зі школою. Зокрема, батько бере активну участь у житті класного колективу, систематично відвідує батьківські збори, підтримує постійний контакт з класним керівником і вчителями-переметниками, цікавиться успіхами доньки, створює сприятливі умови для її навчання та відпочинку.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 15 липня 2025 року комісією у складі начальника служби у справах дітей Магальської сільської ради Ютиш К. Д. та начальником відділу соціального захисту населення Магальської сільської ради Гостюк К. К. проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 . В акті зазначено, що умови проживання задовільні, житло підтримується в належному санітарно-гігієнічному стані, у кімнатах наявні необхідні меблі та побутова техніка. Наявний запас продуктів харчування.

За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: батько ОСОБА_1 , донька ОСОБА_1 , дід ОСОБА_6 , бабуся ОСОБА_7 .

Зі слів дитини, контакту з матір`ю ОСОБА_2 вона не підтримує тривалий час, матір не цікавиться її життям, не телефонує та не відвідує її.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Магальської сільської ради, який затверджений рішенням виконкому № 278 від 16 липня 2025 року, відповідачку доцільно позбавити батьківських прав щодо її дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки органом опіки встановлено злісне ухилення від виконання нею батьківських обов`язків.

В основу даного висновку покладено заяву ОСОБА_2 про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Позивач в позовній заяві стверджує, що відповідачка як мати дитини тривалий час ухиляється від виховання доньки.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 , відповідно до якої вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_1 . Підпис відповідачки на вказаній заяві 21 липня 2025 року посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Світличною О. В.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків неодноразово було викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 тощо.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

У справі, що переглядається, встановлено, що дочка сторін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком.

У висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , який затверджено рішенням виконавчого комітету Магальської сільської ради №278 від 16 липня 2025 року, зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки ОСОБА_1 .

Вказаний висновок мотивований тим, що мати ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_1 . Вона не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує її належним харчуванням, одягом, засобами особистої гігієни, не організовує медичне обстеження, профілактичні щеплення та необхідне лікування. Мати не підтримує жодного емоційного чи соціального зв`язку з донькою, не спілкується з нею, не цікавиться її навчанням, психоемоційним станом, колом спілкування та дозвіллям. Вона повністю усунулася від процесу виховання та не здійснює жодних дій, спрямованих на підготовку дитини до самостійного дорослого життя. Її поведінка свідчить про повну байдужість до подальшої долі дитини та відсутність будь-якого батьківського піклування.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 від 21 липня 2025 року, підпис на якій посвідчено нотаріусом, у якій відповідачка висловлює свою згоду на позбавлення її батьківських прав щодо дочки ОСОБА_1 .

Подібного змісту заява від імені ОСОБА_2 надана до суду першої інстанції та міститься у відзиві на апеляційну скаргу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій правильно виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, застосування якого допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки місцевим судом враховано якнайкращі інтереси дитини.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла будь-яке насильство щодо неї чи за її присутності.

ОСОБА_1 не доведено необхідності застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого орган опіки та піклування належно не арґументував.

Колегія суддів, надаючи правову оцінку висновку Служби у справах дітей Магальської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який затверджено рішенням виконавчого комітету Магальської сільської ради №278 від 16 липня 2025 року, виходить з наступного.

Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

При цьому у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Отже, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки ОСОБА_1 не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, з огляду на те, що у ньому відсутні відомості щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Крім того, висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав. Такий висновок не містить підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав, а отже, є необґрунтованим.

Колегія суддів наголошує, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки, що могли б бути підставою для застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав, саме в інтересах дитини.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і не встановив підстав для застосування до відповідачки такого крайнього й виключного заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_1 .

Колегія суддів зауважує, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її дитини, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 вересня 2025 року від імені ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшла заява про визнання позову.

Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19).

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 зазначив, що в розумінні статті 206 ЦПК України суд ухвалою відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, і продовжує судовий розгляд, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, заява відповідачки, в якій вона відмовляється від батьківських прав щодо дитини та визнає позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки така її відмова є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.

Отже, встановивши, що підстав для задоволення позову немає, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги факт визнання позову відповідачем.

Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23.

За таких обставин, аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги заяву відповідача про визнання позову, є необґрунтованими.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення районного суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Водночас обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з донькою, брати участь у її вихованні, розвитку та піклуванні.

Колегія суддів звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачкою батьківських обов`язків.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Сімків Євгенія Вікторівна, задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Магальської сільської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з покладенням на Службу у справах дітей Магальської сільської ради контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 04 грудня 2025 року.

Головуючий І. М. Литвинюк

Судді: І. Н. Лисак

І. Б. Перепелюк