КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Тараса Євгеновича та акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи: старший державний виконавець Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинський Тарас Євгенович, акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гаврилюк М.В. звернулась до суду із заявою, в якій просила скасувати тимчасову заборону на виїзд за межі України громадянина України ОСОБА_1 (боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2), встановлену ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 16 травня 2023 року.

В обґрунтування заяви зазначила, що про наявність ухвали суду від 16 травня 2023 року про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 стало відомо 17 вересня 2024 року і вже 19 вересня 2024 року він направив старшому державному виконавцю Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сніжинському Т.Є. заяву про звернення стягнення із його заробітної плати та надав відповідну інформацію про джерело доходів, в тому числі відомості про банківський рахунок, на який боржник отримує заробітну плату. Після подання вказаної заяви державним виконавцем було накладено арешт на зарплатний рахунок боржника, проте кошти із цього банківського рахунку не стягуються і заходи примусового виконання рішень виконавцем не вживаються.

Вважає, що наразі застосоване судом тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон є непропорційним переслідуваній меті - сприянню погашенню боргу, а також не відповідає законодавчій меті такого обмеження, оскільки 07 серпня 2024 року ОСОБА_1 працевлаштувався на роботу у ТОВ «Лілак» на посаду комерційного директора, до обов`язків якого входить представництво інтересів товариства за кордоном з питань, що стосуються комерційної діяльності, а також відбуття у закордонні відрядження з метою налагодження комерційної співпраці з іноземними компаніями, прийняття участі у міжнародних виставках з метою просування продукції на міжнародному ринку, що підтверджується діючими зовнішньоекономічними договорами товариства. ТОВ «Лілак» здійснює поставку продукції у значних обсягах на внутрішньому ринку, у зв`язку з чим було визнано критично важливим для потреб територіальної громади Чернівецької області, що підтверджується розпорядженням Чернівецької обласної військової адміністрації № 201-р від 19 лютого 2025 року.

Посилалась на те, що ОСОБА_1 не ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього в межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2, про що свідчить подання боржником державному виконавцю інформації про джерела своїх доходів, а також про банківський рахунок, на якому наявні грошові кошти і на який було накладено арешт після подання відповідної заяви. Утім, в даний час виконання боржником своїх трудових (посадових) обов`язків ускладнено через встановлене судом тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Таке обмеження наразі жодним чином не сприяє погашенню боржником заборгованості за виконавчими документами і може бути наслідком звільнення боржника з посади комерційного директора товариства, що у свою чергу більшою мірою ускладнить можливості боржника щодо погашення заборгованості перед стягувачем.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2025 року заяву задоволено.

Скасовано тимчасове обмеження ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) у праві виїзду за межі України, яке застосоване ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 16 травня 2023 року у справі № 757/18356/23-ц.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 надано докази та у судовому засіданні встановлені обставини, які спростовують ухилення боржника від виконання рішень судів щодо стягнення заборгованості, тому наявні підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки за встановлених судом обставин таке обмеження права боржника залишати країну не може вважатися виправданим.

В апеляційній скарзі старший державний виконавець Сніжинський Т.Є. просить зазначене судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, вказує на те, що судом в межах розгляду подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України вжевстановлено факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, і такі обставини не підлягають повторному перегляду при розгляді заяви боржника про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Однак всупереч наведеному, суд першої інстанції фактично вдався до перегляду остаточного судового рішення від 16 травня 2023 року у справі № 757/18356/23-ц. Скасування такого заходу обмеження боржника можливе тільки при виконанні останнім зобов`язань за виконавчими документами.

03 квітня 2025 року державним виконавцем направлено платіжну інструкцію за № 2917 до АТ КБ «ПриватБанк» з метою списання коштів, які перебувають на арештованому рахунку, проте банком відмовлено у задоволенні цієї інструкції та вимоги державного виконавця з посиланням на підпункт 3 пункту 12 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженою постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 163. Тобто кошти виконавцем не списуються, що спростовує твердження щодо відрахування щомісячно 20 % із суми заробітку ОСОБА_1 , який наявний на банківському рахунку.

Зазначає, що будь-яких дій, спрямованих на виконання рішень судів з моменту відкриття виконавчого провадження й до цього часу, боржником не вчинено, борг взагалі не сплачується, що порушує принцип юридичної визначеності та виконання остаточного рішення суду. Саме завдяки тимчасовому обмеженню боржника у праві виїзду за межі України останній вперше з моменту відкриття виконавчого провадження хоча б виявив свою присутність, що можливо в подальшому (при наявності цього обмеження) призведе до вчинення боржником вже реальних дій, спрямованих на виконання рішення суду, а тому скасування такого обмежувального заходу є безпідставним та необґрунтованим.

У своїй апеляційній скарзі АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») просить скасувати ухвалу суду першої інстанції з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви боржника відмовити.

На обґрунтування доводів скарги зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у справі № 757/44372/24-ц було відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гаврилюк М.В. про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Друге звернення боржника до суду із такою ж заявою було обґрунтовано тими самими обставинами, які вже були предметом розгляду у справі № 757/44372/24-ц та яким була надана судом належна оцінка. Про виникнення нової обставини або підстави, яка б обґрунтовувала необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, заявник суд не повідомляв під час повторного звернення, тому, на думку АТ «Укрексімбанк», є всі підстави вважати вищенаведені дії боржника зловживанням процесуальними правами. Однак цим аргументам стягувача суд першої інстанції не надав відповідної оцінки, а клопотання стягувача від 12 червня 2025 року про визнання поданої представником боржника заяви зловживанням процесуальними правами та залишення її без розгляду залишив без уваги.

Висновок суду про відсутність ухилення боржника від виконання судових рішень щодо погашення заборгованості також є незаконним, адже зазначені обставини входять в предмет доказування під час розгляду питання щодо застосування обмеження у праві виїзду за межі України, а не під час розгляду заяви про скасування такого заходу. В ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року у справі № 757/18356/23-ц, яка боржником не оскаржувалась, вже буловстановлено факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, і такі обставини не підлягають повторному перегляду при розгляді заяви боржника про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Суд першої інстанції помилково виходив з того, що починаючи з 07 березня 2025 року з банківського рахунку ОСОБА_1 , наданого державному виконавцю для звернення стягнення, щомісячно здійснюється відрахування 20 % із суми доходів боржника, оскільки зазначена обставина не підтверджена наявними у справі доказами та поясненнями, наданими представниками боржника і стягувача в судовому засіданні, а відтак наведений висновок ґрунтується виключно на припущеннях.

Направлена на адресу державного виконавця заява боржника про надання інформації про доходи від 25 вересня 2024 року не може вважатись визначеною законом декларацією про доходи та майно боржника фізичної особи, оскільки не відповідає такій декларації ані по формі, ані по змісту, тому ОСОБА_1 не може вважатися таким, що виконав обов`язок стосовно подання державному виконавцю декларації про доходи та майно боржника.

Судом першої інстанції не обґрунтовано яким чином необхідність у закордонних відрядженнях боржника спростовують обставини ухилення останнього від виконання рішень судів щодо стягнення заборгованості або, навпаки, свідчать про повне виконання боржником його грошових зобов`язань, встановлених судовими рішеннями, чи вказують на те, що відпали підстави, які слугували для застосування обмежувальних заходів щодо боржника. Крім того, боржник не довів належними та допустимими доказами, що належить до тієї категорії осіб, які мають право перетинати державний кордон в умовах воєнного стану.

Водночас, суд постановив ухвалу про скасування обмежувальних заходів стосовно ОСОБА_1 за відсутності будь-якого доказу виконання ним судових рішень про стягнення з нього заборгованості у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_2, хоча, на переконання стягувача, боржник володіє достатнім доходом та має реальні можливості виконати ці рішення.

Застосовані судом обмеження переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора аби позбутися обмежувальних заходів. Обставини даної справи дають підстави стверджувати, що виключно наявністьобмеження у праві виїзду за межі України може призвести до вчинення ОСОБА_1 реальних дій, спрямованих на повне виконання рішення суду, а тому скасування судом першої інстанції такого обмежувального заходу, на переконання АТ «Укрексімбанк», є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрексімбанк» представник заявника - адвокат Гаврилюк М.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи стягувача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що клопотання стягувача про визнання поданої заяви зловживанням процесуальними правами не було подано до ухвалення судом першої інстанції рішення, як і не було заявлено таке клопотання представником стягувача у судовому засіданні, яке відбулося 16 червня 2025 року за участю як представника боржника, так і представника стягувача.

Саме у цьому судовому засіданні представник стягувача якраз підтвердив те, що з рахунку боржника здійснюється списання коштів державним виконавцем Сніжинським Т.Є. на виконання рішення суду, ухваленого на користь стягувача, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі та підтверджується звукозаписом судового засідання. Отже, така обставина не підлягала доказуванню в силу положень частини першої статті 82 ЦПК України.

Щодо доводів стягувача про те, що боржник наводить одні і ті ж підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі Українита про доведеність ухилення боржника від виконання рішення суду, то вони також не відповідають дійсним обставинам справи, адже, на відміну від попередньої заяви, боржником наводяться нові обставини, зокрема, відрахування 20 % з його банківського рахунку на користь стягувача, а також надано докази про те, що компанія, у якій працює ОСОБА_1 , потребує саме його закордонних відряджень, оскільки запрошення видані іноземними компаніями саме на нього, як комерційного директора ТОВ «Лілак».

Посилання стягувача на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у справі № 757/44372/24-ц є необґрунтованими, оскільки обставини для скасування обмеження у праві виїзду за кордон, наведені боржником у справі № 757/44372/24-ц не є подібними обставинам, які наводяться боржником у справі № 757/24302/25-ц, зокрема, що з рахунку боржника здійснюється відрахування 20 % заробітку на користь стягувача.

Скасовуючи тимчасове обмеження, застосоване ухвалою суду від 16 травня 2023 року у справі № 757/18356/23-ц, суд першої інстанції вірно виходив з того, що боржник надав усю інформацію про наявні доходи та просив державного виконавця звернути стягнення на такі доходи. Крім того, починаючи із 07 березня 2025 року з рахунку боржника, який він надав державному виконавцю Сніжинському Т.Є., здійснюється примусове списання коштів на користь АТ «Укрексімбанк». І саме на підставі зазначеного суд зробив висновок, що обставина ухилення боржника від виконання судових рішень щодо погашення заборгованості не відповідає дійсності.

Отже, доводи банку про те, що факт ухилення боржника від виконання судових рішень є встановленим та доведенню не підлягає є безпідставними, адже суд вирішує питання про скасування обмежень саме на дату подання заяви з урахуванням мотивів та доводів, наведених боржником у заяві. Факт ухилення ОСОБА_1 спростовується як представником стягувача, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі, наданням боржником інформації державному виконавцю про свої доходи та перерахування суми заборгованості за реквізитами, визначеними виконавцем.

Крім того, саме після подання боржником відповідної заяви державним виконавцем було накладено арешт на рахунки, зазначені ним, і жодних обмежень для списання грошових коштів, що знаходяться на рахунку, на який боржник отримує заробітну плату від ТОВ «Лілак»», для старшого державного виконавця Сніжинського Т.Є. немає. Проте стягувач намагається довести саме те, що у боржника немає на банківському рахунку суми коштів, щоб одразу погасити всю суму заборгованості, що у свою чергу має призводити до подальших обмежень прав боржника.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник стягувача - адвокат Головіна О.І. підтримала доводи апеляційних скарг, просила їх задовольнити.

Представник органу ДВС - Фещук О.А. в судовому засіданні також підтримала аргументи апеляційних скарг, просила їх задовольнити.

Представник боржника - адвокат Гаврилюк М.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційних скарг, просила залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ «Укрексімбанк» в загальній сумі 14 501 673,05 доларів США, 2 225 228,33 євро та 464 120 595,55 грн.

10 листопада 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.

16 травня 2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/18356/23-ц задоволено подання старшого державного виконавця Сніжинського Т. Є. та тимчасово обмежено боржника у праві виїзду за кордон до виконання ним зобов`язань, покладених згідно із зведеним виконавчим провадженням № НОМЕР_2.

17 вересня 2024 року ОСОБА_1 при спробі виїхати у закордонне відрядження стало відомо про наявність тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, встановленого ухвалою суду від 16 травня 2023 року у справі № 757/18356/23-ц.

25 вересня 2024 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Гаврилюк М.В. направив державному виконавцю Сніжинському Т.Є. засобами поштового зв'язку заяву про надання інформації про доходи разом з копією наказу № 85-К від 31 липня 2024 року про прийняття його на посаду комерційного директора ТОВ «Лілак» та довідкою про доходи.

У вказаній заяві ОСОБА_1 повідомив про своє працевлаштування і отримання доходу у ТОВ «Лілак», просив виконавця з метою погашення заборгованості вжити заходи для звернення стягнення на його доходи в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2, а також зазначив, що інших доходів та/або майна, окрім заробітної плати, він немає.

З наданих ОСОБА_1 документів вбачається, що специфіка господарської діяльності ТОВ «Лілак», на якому він працює на посаді комерційного директора, потребує представництва інтересів за кордоном, у зв`язку з чим трудова діяльність ОСОБА_1 передбачає закордонні відрядження та посадові обов`язки, визначені трудовим договором, укладеним 31 липня 2024 року між ТОВ «Лілак» та ОСОБА_1

20 лютого 2025 року старшим державним виконавцем Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сніжинським Т.Є. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до запрошення від 25 травня 2025 року від юридичної особи, створеної за законодавством Республіки Польща, а саме польської компанії «Бао» (ідентифікаційний податковий номер: ), ОСОБА_1 , як комерційного директора ТОВ «Лілак», запрошено взяти участь у ділових переговорах на території Республіки Польща щодо постачання березового соку на 2025-2026 роки. Запланований період перебування ОСОБА_1 на території Республіки Польща з 20 червня 2025 року по 15 серпня 2025 року.

Під час судового розгляду судом було встановлено, що починаючи з 07 березня 2025 року на погашення заборгованості ОСОБА_1 за судовими рішеннями на користь АТ «Укрексімбанк» щомісячно здійснюється списання коштів з банківського рахунку, який ОСОБА_1 надав старшому державному виконавцю Сніжинському Т.Є. для звернення стягнення, а саме проводиться відрахування 20 % із суми доходів боржника, наявних на вказаному рахунку.

У судовому засіданні в суді першої інстанції представником АТ «Укрексімбанк» підтверджено, що з боку ОСОБА_1 здійснюється погашення заборгованості на користь банку згідно рішень судів, примусове виконання яких було ініційовано стягувачем.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».

У пункті 5 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Порядок тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України встановлений статтею 441 ЦПК України, відповідно до якої тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року ОСОБА_1 було обмежено у праві виїзду за кордон до виконання ним зобов`язань, покладених згідно із зведеним виконавчим провадженням № НОМЕР_2.

Тобто суд скористався наданим йому законом правом на обмеження виїзду боржника, який ухиляється від виконання судового рішення, за межі України.

Разом із тим, відповідно до частини п`ятої статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Отже, при вирішенні даної заяви слід врахувати, що передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути і перебувати за межами України з метою невиконання цього рішення.

Проте предметом даного розгляду не є встановлення наявності чи відсутності підстав для накладення тимчасової заборони на виїзд за межі України, оскільки ці підстави були встановлені в ухвалі суду від 16 травня 2023 року.

У цьому провадженні встановлюється обґрунтованість мотивів заяви боржника щодо наявності підстав для зняття встановлених судом обмежень.

Так, заявник зазначав, що він працевлаштувався, отримує стабільний дохід, надав державному виконавцю всі відомості для проведення відрахувань з його заробітної плати на погашення заборгованості перед банком, внаслідок обмеження його у праві виїзду за кордон він не може виконувати свої посадові обов`язки, оскільки вони безпосередньо пов`язані із відрядженням до інших країн. Тобто відпали обставини ухилення від виконання зобов`язань.

Для з`ясування питання, чи є обмеження на виїзд боржника з України втручанням в його право покидати країну, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини суд має встановити:

- чи було втручання передбачено законом;

- переслідувало воно одну чи декілька законних цілей;

- чи було воно необхідним в демократичному суспільстві.

У справі «Гочев проти Болгарії» (Gochev v. Bulgaria) в рішенні від 26 листопада 2009 року (заява № 34383/03) Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. рішення Європейського суду у справі «Рінер проти Болгарії», § 124 і рішення «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25 січня 2007 року у справі «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, які стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60).

У пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стецов проти України» зазначено, що з огляду на принцип пропорційності Суд вважає, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити і така оцінка значною мірою суб`єктивна; а, по-друге, це не може бути єдиною підставою для накладення оскаржуваного обмеження, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. Відповідна служба має бути спроможна пояснити, яким чином обмеження у праві на виїзд сприятиме стягненню заборгованості з урахуванням конкретної ситуації заявника та інших обставин справи. Однак у цій справі, на думку органів державної влади, які ініціювали й санкціонували цей захід, ні суд, ні державний виконавець не були компетентні скасовувати обмеження або переглядати його доцільність та ефективність. З огляду на чинне на той момент національне законодавство і позицію органів державної влади у справі заявника зрозуміло, що у випадку накладення обмеження його можна було скасувати тільки після того, як відповідна особа погасить заборгованість у повному обсязі. На думку Суду, така норма суперечить статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

З врахуванням практики Європейського суду з прав людини, до Цивільного процесуального кодексу України у 2018 році були внесені зміни, які надали можливість боржникам просити суд про скасування встановлених обмежень у вільному пересуванні. Таким правом скористався і ОСОБА_1 , звернувшись до суду із відповідною заявою. Разом із тим, як державний виконавець, так і стягувач вважають, що такі обмеження мають існувати до погашення заборгованості у повному обсязі.

Проте, на думку колегії суддів, така позиція є помилковою.

У цій справі заборона виїзду боржника за межі країни на час ухвалення судом рішення ґрунтувалась на законі і переслідувала легітимну ціль, а саме виконання рішення суду.

Між тим, при оцінюванні правомірності втручання у право ОСОБА_1 на вільне пересування необхідно врахувати, що така заборона існує протягом двох років. За цей період боржник здійснив дії, які свідчать про його намір виконувати рішення суду і, як встановлено судом першої інстанції, це рішення виконується, заборгованість погашається.

Враховуючи розмір боргу, який має сплатити ОСОБА_1 , а саме 14 501 673,05 доларів США, 2 225 228,33 євро та 464 120 595,55 грн, а також відсутність у нього будь-якого майна і грошових активів, окрім заробітної плати, що встановив державний виконавець в ході здійснення виконавчого провадження, за рахунок яких борг може бути виплачений, не існує реальних прогнозів, в який строк може бути погашена ця заборгованість за рахунок заробітної плати.

Отже, оскільки заборгованість є надзвичайно великою, враховуючи вік боржника, який наближається до пенсійного, розмір його заробітної плати, можливість погашення заборгованості у повному обсязі не є реальною.

А тому обмеження у виїзді за межі України в даному випадку не можна визнати такими, що примусять боржника сплатити борг. Водночас, якщо встановлені обмеження боржника будуть існувати до виконання ним зобов`язання у повному обсязі, то вони фактично є пожиттєвими для боржника.

Державний виконавець не пояснив суду, яким чином обмеження у праві на виїзд за межі України сприятиме стягненню заборгованості з урахуванням того, що внаслідок наявності такого обмеження ОСОБА_1 взагалі може втрати роботу і залишитись без доходів, з яких погашає заборгованість.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що такі обмеження є непропорційними і є втручанням у право особи на вільне пересування.

Доводи апеляційної скарги АТ «Укрексімбанк» щодо того, що ОСОБА_1 вже звертався із такою ж заявою з тих самих підстав також перевірені колегією суддів.

Дійсно, як вбачається із матеріалів справи, після того, як ОСОБА_1 стало відомо про накладені на нього обмеження у праві виїзду із країни, він звернувся до суду із заявою про скасування зазначених обмежень. В заяві зазначав, що він працевлаштувався, має стабільний дохід, повідомив про це державного виконавця і просив проводити відрахування із його заробітної плати.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року йому було відмовлено у задоволенні заяви виходячи з того, що судом було встановлене обмеження до виконання боржником зобов`язання, отримання заробітної плати не є погашенням заборгованості, а ОСОБА_1 не надав доказів того, що його робота пов`язана із закордонними відрядженнями та що ТОВ «Лілак», на якому працює заявник, не втратило статус підприємства критичної інфраструктури.

У заяві, яка розглядається в цій справі, ОСОБА_1 навів додаткові мотиви щодо своїх посадових обов`язків і надав докази на доведення цих мотивів, зокрема надав докази того, що підприємство, на якому він займає посаду комерційного директора, відноситься до критичної інфраструктури, докази стабільного фінансового стану підприємства, чим обґрунтовував також стабільність своїх доходів. Навів мотиви щодо того, що неможливість виконувати посадові обов`язки за наявності встановлених обмежень може призвести до втратити ним доходу. Крім того, наголошував на тому, що він вчинив усі залежні від нього дії для того, щоб рішення суду виконувалось, а заборгованість погашалась. Проте державний виконавець не вчиняв дії щодо списання заборгованості із заробітної плати боржника.

Разом із тим, в судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що заборгованість погашається, що визнав також представник стягувача.

Отже, наведені обставини, на думку колегії суддів, не можуть бути визнані судом такими ж, які були зазначені в першій заяві ОСОБА_1 , а тому це не могло бути підставою для відмови у її задоволенні.

Суд апеляційної інстанції вважає, що за наявності у боржника лише однієї можливості погашати заборгованість, а саме за рахунок заробітної плати, інші нові обставини, які могли би йому надати право відповідно до частини восьмої статті 441 ЦПК України повторно звертатись з такою заявою до суду, можуть ніколи і не з`явитись. Однак ця обставина не може обмежувати боржника у можливості звернення з новою заявою із наведенням додаткових доводів і обставин. В іншому разі боржник буде пожиттєво обмежений у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що мета обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка полягала в його примушуванні до повернення боргу, досягнута. Разом із цим, враховуючи строк, протягом якого може бути погашена заборгованість зазначеного вище розміру, обмеження у виїзді не може прирівнюватись до цього строку, таке обмеження є невиправданим і непропорційним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційні скарги старшого державного виконавця Сніжинського Т.Є. та АТ «Укрексімбанк» необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2025 рокуу даній справі - без змін.

У такому разі новий розподіл судових витрат в справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Тараса Євгеновича та акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року про задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній