П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 382/184/25

Провадження № 22-ц/824/12312/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

сторони: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядкуписьмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ТОВ «ФК «Процент» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1035-839-1 від 16.10.2023 року у розмірі 32 125,00 грн., яка складається з 5 000,00 грн. заборгованості по тілу кредиту, 27 125,00 грн. процентів за користування кредитними коштами, нарахованих за період з 14.05.2024 по 15.10.2024. Також, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 2 422,40 грн. судового збору та 10 000,00 грн. витрат понесених на правову допомогу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16.10.2023 року між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1035-839-1 в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. Електронний підпис з одноразовим ідентифікатором 696704 направлявся відповідачу 16.10.2023 року о 20:59:11 год. шляхом надіслання на мобільний номер НОМЕР_1 , який зазначений в кредитному договорі та ІТС. Кредитний договір був підписаний 16.10.2023 року о 20:59:29 год. шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором 696704 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https:procent.com.ua. Відповідач відповідно до умов кредитного договору отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн., строком на 365 днів (до 15.10.2024 року), шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_2 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3,5% від суми за кожен день користування (1277,5% річних). Періодичність платежів зі сплати процентів ставлять кожні 30 днів. Нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику до дня повернення суми кредиту включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Товариство виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного договору шляхом перерахування кредитних коштів на картковий рахунок. Періодичність платежів зі сплати процентів становлять кожні тридцять днів відповідно до додатку № 1 до кредитного договору. Відповідач своєчасно кредитні кошти в сумі 5 000,00 грн. не повернула та не сплатила нараховані проценти за користування кредитом та має відповідну заборгованість з їх сплати у розмірі 27 125,00 грн. відсотків, нарахованих за період з 14.05.2024 по 15.10.2024.

У своєму відзиві на позовну відповідач стверджує, що кредитний договір відповідачкою не укладався, обставини його укладення від її імені їй нічого не відомо. Зазначає, що відповідачем ніколи не отримувалися жодні кредити, платіжна картка не видавалася відповідачу та ніколи не була у її користуванні, а сам електронний правочин - кредитний договір № 1035-839-1 від 16.10.2023 року мав укладатися тільки із використанням електронного підпису відповідно до вимог законів «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», які, так само як і інші нормативно-правові акти, не містять такого терміну, як «електронний підпис одноразовим ідентифікатором». Вважає, що позивачем під час процедури укладення кредитного договору порушено вимоги ст. 10 ЗУ «Про споживче кредитування» відповідно до якої кредитодавець зобов`язаний оцінити кредитоспроможність споживача, його доходи отриманої, як від споживача так і на основі інформації, законно отриманої з інших джерел, оскільки відповідач не має достатніх доходів для укладення такого правочину.

У відповіді на відзив позивач заперечує проти доводів відповідача, та зазначає, що при укладенні кредитного договору сторони керувалися виключно чинним законодавством України.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Процент» 32 125,00 грн. заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Процент» 2 422,40 грн. судового збору та 5 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено вимоги позивача. Відповідач доводів позивача про визначену у позові заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не зробив, доказів сплати заборгованості за кредитним договором не подав. Враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження та відповідачем не спростовані, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду, 27 травня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів якої вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, в процесі розгляду справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушені норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Також відповідач вважає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 та ст. 376 ЦПК України, зазначені порушення є підставою для скасування судом апеляційної інстанції вказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог повністю; а також, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції не містить жодного мотиву або посилання на належний та допустимий доказ, на підставі яких суд першої інстанції зробив висновок про те, що «позивачем доведено факт укладення кредитного договору саме відповідачем та отримання нею кредиту в розмірі визначеному договором». Також вважає, що зазначені позивачем норми Закону України «про електронну комерцію» не поширюються на ті правовідносини у яких позивачем заявлений позов, та неодноразово повторює, що застосований позивачем спосіб ідентифікації/верифікації позичальника не передбачений та не встановлений жодним нормативно-правовим актом Національного банку України, а саме - «електронний підпис з одноразовим ідентифікатором». З цих підстав відповідач вважає долучений до матеріалів справи кредитний договір неналежним та недопустимим доказом. Звертає увагу суду на те, що порядок ідентифікації/верифікації особи Позичальника, встановлений НБУ, порушено вцілому, а отже докази надані позивачем є неналежними.

Відтак просить скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року повністю та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеусу А. М.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.

03 червня на вимогу ухвали Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, витребувано матеріали справи № 382/184/25 з Яготинського районного суду Київської області.

26 червня 2025 року матеріали справи № 382/184/25 надійшли до Київського апеляційного суду.

11 липня 2025 року представник ТОВ «ФК «Процент» - адвокат Руденко К. В. подав до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що електронний договір укладався і виконувався в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Також зазначає, що факти укладення Кредитного договору та отримання суми кредиту були встановлені рішенням Яготинського районного суду Київської області від 08.01.2025 у справі 382/1107/24, яке набрало законної сили а також постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2025 у справі 382/1107/24. Також, витребувані докази з АТ «А-БАНК» щодо належності відповідачу платіжної картки та зарахування суми кредиту. Згідно вищевказаного рішення стягнуто з відповідача заборгованість за Кредитним договором виключно по простроченим до оплати процентам за користування кредитом за період з 16.10.2023 по 13.05.2024. Решта доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу не стосуються матеріалів справи та доводів апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У частині першій статті 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову та стягнути понесені відповідачем витрати з позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що 16 жовтня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 1035-839-1 за умовами якого ТОВ «ФК «Процент» зобов`язується надати ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) в розмірі 5000,00 грн строком на 365 днів з сплатою кредиту в кінці строку користування.

Процентна ставка за користування кредитом становить - 3,5 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (річна процентна ставка становить 1277,50 %). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів: - 15.11.2023 року 5 250,00 грн; - 15.12.2023 року 5 250,00 грн.; - 14.01.2024 року 5 250,00 грн.; - 13.02.2024 року 5 250,00 грн; - 14.03.2024 року 5 250,00 грн; - 13.04.2024 року 5 250,00 грн.; - 13.05.2024 року 5 250,00 грн; - 12.06.2024 року 5 250,00 грн.; - 12.07.2024 року 5 250,00 грн.; - 11.08.2024 року 5 250,00 грн.; - 10.09.2024 року 5 250,00 грн.; - 10.10.2024 року 5 250,00 грн.; - 15.10.2024 року 875,00 грн.

Позивач здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_2 , що належить відповідачу через платіжний сервіс FONDY (ТОВ «ФК «Елаєнс», здійснює переказ коштів без відкриття рахунку (п. 1.1.-1.11 кредитного договору).

На підтвердження виконання Товариством зобов`язань щодо перерахування коштів за кредитним договором надано платіжний документ FONDY 667712942 від 16.10.2023 року о 20:59 від ТОВ "ФК "Процент" в розмірі 5 000,00 грн. щодо перерахування коштів за договором 1035-839-1 від 16.10.2023 на умовах фінансового кредиту на картку НОМЕР_2 .

Відповідачу було надано наступний одноразовий ідентифікатор Е696704, для підписання Кредитного договору (відправлено 16.10.2023 20:59:11, введено 16.10.2023 20:59:29), яким і підписано вказаний договір. Укладення вказаного кредитного договору саме відповідачем також підтверджується витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи https:procent.com.ua "Анкета-заява на кредит № 10740" з датою створення 16.10.2023 року де зазначено ПІП відповідача, її РНОКПП, дата народження, посилання на паспорт та місце реєстрації.

Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Кредитного договору.

Відповідно до наданого позивачем детального розрахунку заборгованості за договором № 1035-839-1 від 16.10.2023 станом на 13.05.2024 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати процентів в розмірі 36 750,00 грн. Вказана заборгованість відповідає умовам укладеного між сторонами 16.10.2023 року кредитного договору № 1035-839-1, та була стягнута іншим рішенням Яготинського районного суду Київської області від 08 січня 2025 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року (унікальний номер справи - № 382/1107/24).

Решта заборгованості у розмірі 32 125,00 грн., яка складається з 5 000,00 грн. несплаченого позичальником та нестягнутого рішеннями судів тіла кредиту, та 27 125,00 грн. заборгованості за нарахованими процентами за решту строку заборгованості (365 днів (до 15.10.2024 року), а саме - у період з 14.05.2024 року по 15.10.2025 року.

Разом з тим, будь-яких доказів того, що відповідач повернув тіло кредиту та нараховані відсотки у строк, передбачений договором матеріали справи не містять. Станом на день розгляду справи, зобов`язання за кредитним договором належним чином відповідачем не виконано.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Установлено, що кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Кредитний договір № 1035-839-1 підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора (696704), який був надісланий на номер телефону відповідача. Тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 16 жовтня 2025 року правочину.

Окрім того, у справі № 382/1107/24 у рішенні Яготинського районного суду Київської області від 08 січня 2025 року, та рішенні Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року (яке не було оскаржене відповідачем) для справи що переглядається встановлено преюдиційний факт укладання кредитного договору № 1035-839-1 між сторонами.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини , встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті само особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц (провадження № 61-40927св18), зроблено висновок, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах».

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17(провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до яких преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.

В даній справі дотримані як об`єктивні межі так і суб`єктні, оскільки учасниками справи є ті ж особи, що і у справі № 382/1107/24.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 08 січня 2025 року у справі № 382/1107/24 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1035-839-1 від 16.10.2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» заборгованість в розмірі 36 750 (тридцять шість тисяч сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у справі № 382/1107/24 рішення Яготинського районного суду Київської області від 08 січня 2025 року залишено без змін.

При цьому постанова Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року не була оскаржена в касаційному порядку та набрала законної сили.

Отже, обставини встановленні рішеннями судів у справі № 382/1107/24 не доказуються при розгляді цієї справи, а саме: факт укладення між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 кредитного договору № 1035-839-1 від 16.10.2023 року, отримання кредитних коштів відповідачем, а також факт невиконання ним умов договору і виникнення заборгованості, яка стягнута вказаним рішенням суду.

Кредитний договір укладено згідно вимог чинного на момент підписання договору законодавства України та у відповідному законодавству порядку ідентифікації/верифікації особи позичальника, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Жодних доводів щодо помилковості розрахунку заборгованості та відсотків, нарахованих за період з 14.05.2024 по 15.10.2024 відповідач у своїй апеляційній скарзі не навів, а сам розрахунок повністю узгоджується з умовами укладеного між сторонами договору та іншими матеріалами справи.

Жодного подвійного стягнення у цій справі та справі № 382/1107/24 не відбувається.

Матеріалами справи підтверджено вимоги позивача. Відповідач доводів позивача про визначену у позові заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не зробив, доказів сплати заборгованості за кредитним договором не подав, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Отже, встановивши, що без здійснення вказаних дій кредитний договір не був би укладений між сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача та відповідача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Зважаючи на викладене, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження та відповідачем не спростовані, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка складається як із заборгованості за тілом кредиту, так і заборгованості за нарахованими відсотками.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не спростовують факту неналежного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат в частині сплаченого судового збору Київським апеляційним судом не здійснюється.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Процент» - адвокат Руденко К. В. просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. за подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина третя статті 2 ЦПК України).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Позивачем заявлено на відшкодування витрат на юридичну допомогу в апеляційному суді у розмірі 3 000,00 грн., та надано у якості доказів виключно договір №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03 червня 2024 року.

Вказаним договором передбачено складання акту приймання-передачі наданих послуг, але жодного акту до клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу не долучено, як і не долучено будь-яких інших доказів розрахунку позивача за надану йому юридичну допомогу в цій справі.

За результатами розгляду питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про надання йому правової допомоги адвокатом, як того вимагає ст.137 ЦПК України, а відтак колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви ТОВ «ФК «Процент» про стягнення витрат на юридичну допомогу.

Керуючись ст. ст. 141, 263, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року - залишити без змін.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до ВерховногоСуду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна