ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року місто Київ

Справа № 372/5724/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/18227/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду (у складі судді Рабчун Р.О.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів

ВСТАНОВИВ

02 жовтня 2025 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області зі вказаним позов, у якому просив стягнути з відповідача пеню (неустойку) в розмірі 23 400 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 січня 2024 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання послуг з капітального ремонту приватного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з умовами зазначеного договору, ремонтні роботи мали бути виконані та завершені не пізніше 01 грудня 2024 року. Однак станом на день подання позову відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань у повному обсязі, не здав замовнику готовий об`єкт у визначений строк, чим істотно порушив умови договору та фактично ухиляється від належного їх виконання. У зв`язку з цим позивач змушений був звернутися до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 20 жовтня 2025 року передав справу до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 22 жовтня 2025 року та ОСОБА_2 07 листопада 2025 року подали до Київського апеляційного суду апеляційні скарги, у якій кожен зі скаржників просив оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до Обухівського районного суду Київської області.

Доводи апеляційних скарг зводяться до помилкового визначення судом першої інстанції виключної підсудності справи (за місцем знаходження нерухомого майна), оскільки правовідносини у цій справі не є такими, що стосуються права на нерухоме майно чи його правового режиму, натомість стосуються виконання зобов`язань за договором про надання послуг.

ОСОБА_1 додатково вказував на нерелевантність застосованої судом першої інстанції постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі справа № 911/2390/18 з огляду на суб`єктний склад та зміст правовідносин.

Київський апеляційний суд ухвалою від 23 жовтня 2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ухвалою від 21 листопада 2025 року - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , а іншою ухвалою від 21 листопада 2025 року -призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржувана ухвала зміні чи скасуванню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає з огляду на таке.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом спору є невиконання відповідачем умов договору щодо проведення капітального ремонту житлового будинку, що призвело до незавершення ремонтних робіт та виникнення обов`язку зі сплати неустойки (пені), житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на території Києво-Святошинського району, а тому справа підлягає передачі до Києво-Святошинського районного суду Київської області до виключної територіальної юрисдикції (підсудності) якого належить місцезнаходження нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч. 1, 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток із вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Доводи апеляційної скарги про нерелевантність висновків, викладених у цій постанові не заслуговують на увагу, оскільки висновок Верховного Суду є загальним, стосується тлумачення словосполучення, що міститься в законі та не прив`язується до конкретних обставин справи, які переглядалися Верховним Судом.

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Отже, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Зміст позовних вимог свідчить про те, що позивач звернувся з позовом про стягнення неустойки внаслідок неналежного виконання договору про надання послуг з капітального ремонту приватного будинку.

У цьому випадку підлягають застосуванню правила виключної підсудності за ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Тому висновок суду, що ця справа належить до виключної підсудності Києво- Святошинського районного суду Київської області є правильним і доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд установив, що при постановлені оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права в частині визначення підсудності справи, а тому оскаржувана ухвала залишається без змін, а апеляційній скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 30, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова