КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко І.І., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, у якому просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 21 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського району міста Києва, актовий запис № 1895 та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у Канаді, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до закінчення терміну навчання або досягнення дитиною 23 років.

Позов обґрунтовувала тим, що 21 листопада 2003 року між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюб. Від даного шлюбу мають спільного повнолітнього сина, який навчається у Канаді та перебуває на її утриманні.

Між сторонами протягом тривалого часу відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, вони не проживають разом як подружжя, тому шлюб між ними не може бути збережений.

Вимогу щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання їхнього повнолітнього сина, який продовжує навчання вважає обґрунтованою, оскільки відповідач має можливість забезпечувати потреби дитини.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року позов ОСОБА_3 в частині вимог про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського району міста Києва, актовий запис № 1895 (серія свідоцтва НОМЕР_1 ) - розірвано. У задоволенні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вимоги про розірвання шлюбу та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні вимоги про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи.

Зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони проживали разом, тому фактичні шлюбні відносини між ними не припинені. Позов ОСОБА_3 є поспішним та необдуманим кроком, який не відповідає її інтересам.

ОСОБА_1 вважає, що їм необхідний час для примирення, щоб прийняти виважене рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач у справі ОСОБА_1 , належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися (а.с. 70, 71).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського району міста Києва, актовий запис № 1895 (серія свідоцтва НОМЕР_1 ). У шлюбі мають повнолітню дитину - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині вимоги про розірвання шлюбу, зазначив, що суд не може примушувати до збереження шлюбу, якщо хтось один із подружжя не бажає його продовжувати, і, зважаючи на те, що у цій справі воля позивачки на розірвання шлюбу виражена чітко і недвозначно та подальше збереження шлюбу було б невиправданим і не відповідало б інтересам жодної зі сторін прийшов до висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу має бути задоволена повністю.

Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина районний суд зазначив, що позивачка не надала суду доказів, які б свідчили про спроможність відповідача надавати допомогу на утримання повнолітнього сина, обставини фінансового стану сина. Так само не надано жодних доказів, які б підтверджували, що повнолітній син сторін перебуває на утриманні матері, його спільне проживання з нею, тощо, тому прийшов до висновку про залишення без задоволення вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині доводів та вимог апеляційної скарги відповідає, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2003 року між громадянами ОСОБА_1 та ( ОСОБА_5 . Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського району міста Києва зареєстровано шлюб, актовий запис № 1895 (серія свідоцтва НОМЕР_1 ) (а.с. 7).

Від даного шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_2 ) (а.с. 8).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що між нею та відповідачем протягом тривалого часу відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, вони не проживають разом як подружжя, тому шлюб між ними не може бути збережений та носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як було встановлено судом першої інстанції воля позивачки на розірвання шлюбу виражена чітко і недвозначно, подальше збереження шлюбу було б невиправданим і не відповідало б інтересам жодної зі сторін.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст. 24, 56 СК України.

Щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про надання строку для примирення сторін, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (п.5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України).

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п.5 ч.1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

До суду першої інстанції таке клопотання відповідачем не заявлялося.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для надання сторонам строку для примирення. Разом з тим, доводи відповідача про можливість збереження шлюбу нічим не підкріплені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 порушує її права та впливає на її інтереси.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв