"01" грудня 2025 р. Справа № 363/4884/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Пчолкіну М.В.,

за участі приватного виконавця Павлюка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича про визнання частки майна в спільній сумісній власності, стягувач ОСОБА_1 , боржники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

встановив:

приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Н.В. звернувся до суду із вказаним поданням, у якому, посилаючись на відсутність у боржника ОСОБА_3 коштів, на які можна звернути стягнення у рахунок погашення заборгованості у виконавчому провадженні №78867456 щодо виконання виконавчого листа №363/4884/18, виданого 08 грудня 2023 року Вишгородським районним судом про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу з врахуванням індексу інфляції в розмірі 117 823 976 грн. 67 коп., три відсотки річних в розмірі 7 719 988 грн. 60 коп., а всього 125 543 965 грн. 27 коп., порушив питання про визначення частки боржника ОСОБА_3 у земельній ділянці з кадастровим номером :01:212:0001, площею 0,1438 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, якою вона спільно володіє з іншим боржником ОСОБА_2 (набутого ними за час шлюбу).

Приватний виконавець Павлюк Н.В. подав заяву про розгляд справи без його участі, подання підтримав та просив його задовольнити.

Інші учасник судового процесу, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, до суду не прибули, неявка яких згідно ч. 2 ст. 443 ЦПК України розгляду справи не перешкоджає

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період 13 лютого 1999 року по 16 листопада 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (справа №363/3072/20).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року, яке набрало законної сили, із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 солідарно стягнуто суму боргу з врахуванням індексу інфляції в розмірі 117 823 976 грн. 67 коп., три відсотки річних в розмірі 7 719 988 грн. 60 коп., а всього 125 543 965 грн. 27 коп.

08 грудня 2023 року на підставі вказаного рішення Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчий лист №363/4884/18.

14 серпня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н.В. на підставі виконавчого листа Вишгородського районного суду Київської області №363/4884/18 виданого 08 грудня 2023 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу з врахуванням індексу інфляції в розмірі 117 823 976 грн. 67 коп., три відсотки річних в розмірі 7 719 988 грн. 60 коп., а всього 125 543 965 грн. 27 коп., відкрито виконавче провадження №78867456.

14 серпня 2025 року в межах виконавчого провадження №78867456 приватним виконавцем Павлюком Н.В. винесено постанови про арешт коштів та всього рухомого і нерухомого майна боржника ОСОБА_3 .

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-025 від 29 жовтня 2025 року, за ОСОБА_3 24 березня 2004 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ТОВ «Регіональний центр розвитку» Новопетрівською сільською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:212:0001, площею 0,1438 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці.

Іншого майна чи коштів, які належать боржнику та на які може бути звернене стягнення, не виявлено.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2025 року (справа №363/1884/18) подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка В.В. про визнання частки майна в спільній сумісній власності, стягувач ОСОБА_1 , боржники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено, відповідно до якого за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визначено по частині за кожним у майні, яким вони спільно володіють, зокрема в:

- житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 293.2, житловою площею (кв.м): 163.8 реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 218;

- гаражі, машиномісці у напівпідземному паркінгу, який розташований за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 18,80;

- земельній ділянці з кадастровим номером :31:153:1268, площею 1,2757 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Вищедубечанська с/р;

- земельній ділянці з кадастровим номером :31:153:1128, площею 1,6117 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Вищедубечанська с/р;

- земельній ділянці з кадастровим номером :31:153:1166, площею 1,7459 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Вищедубечанська с/р;

- земельній ділянці з кадастровим номером :30:001:0205, площею 2,0826 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Воропаївська с/р;

- земельній ділянці з кадастровим номером :31:153:1126, площею 1,6480 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Вищедубечанська с/р.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обов`язковість судових рішень є однією з конституційних засад судочинства.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон).

Заходами примусового виконання рішень, відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону, є звернення стягнення на майно боржника, його арешт, вилучення (списання коштів з рахунків) та примусова реалізація.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 48 Закону, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 52 Закону, виконавець звертає стягнення на кошти/електронні гроші боржника - юридичної особи, що знаходяться у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки/електронні гаманці виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вбачається з ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.

Відповідно до ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Відповідно до роз`яснень даних у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні подання суд враховує, що визначення частки майна боржника в спільній сумісній власності в межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі та припинення права спільної власності на майно, а вирішується питання про визначення часток кожного з боржників, що не є поділом майна чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення правильного виконання рішення суду.

Дослідивши подання приватного виконавця та матеріали виконавчого провадження, судом встановлено підстави для визначення часток кожного з боржників у майні, яким вони спільно володіють, оскільки воно набуто ними під час шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того за ким зареєстровано право власності на це майно (за ким оформлено).

При цьому, розірвання шлюбу такого правового статусу спільного майна не припиняє.

Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для визначення за кожним зі співвласників боржників у справі, по частині у спільному майні з метою забезпечення правильного виконання судового рішення.

Відтак, подання є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 260, 443 ЦПК України,

ухвалив:

подання задовольнити.

Визначити за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по частині за кожним у земельній ділянці з кадастровим номером :01:212:0001, площею 0,1438 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, якою вони спільно володіють.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання її підписання шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Суддя