ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1428/25

Головуючий у першій інстанції Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1389/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Міністерство оборони України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Коваленка А.В. від 11 червня 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначивши третіми особами: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, в якому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт перебування на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , рідної тітки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначала, що її дівоче прізвище - ОСОБА_4 (як позивач вказує у позові), і вона мала рідну сестру - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позивач вказувала, що за життя у її сестри народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 племінниця позивача - ОСОБА_3 загинула внаслідок авіаційної атаки під час проходження військової служби. Позивач стверджувала, що за життя ОСОБА_3 після закінчення 9-го класу вступила до Прилуцького фахового медичного коледжу за спеціальністю - сестринська справа. У цей час матір ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , важко хворіла, тому вони жили в селі Колісники, у позивача. Відповідно до довідки №106/02.4-13 від 03.12.2024 року, виданої Колісниківським старостинським округом №7 Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована в АДРЕСА_1 , з 07.11.2018 року і виписана 28.02.2022 року, у зв`язку зі смертю. Фактично проживала за вказаною адресою з вересня 2017 року разом зі своєю тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вели спільне господарство. Позивач зазначала, що після закінчення коледжу в 2020 році ОСОБА_3 підписала контракт на військову службу, і спочатку служила у Білій Церкві, потім була направлена в зону ООС на Схід України. Відповідно до довідки №22/02.4-13 від 04.02.2025 року, виданої Колісниківським старостинським округом №7 Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_1 , в період з 2017 по 2022 рік, згідно даних трудової книги, офіційно не працювала та не була особою пенсійного віку, проживала вдома, обробляла присадибну ділянку та утримувала господарство. Позивач вказувала, що ОСОБА_3 постійно надавала їй матеріальну допомогу. Відповідно до довідок №796 та №797 від 04.12.2024 року, виданих виконавчим комітетом Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, ОСОБА_1 замовляла надгробний пам`ятник на кладовище та здійснювала поховання племінниці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за власний рахунок. У ОСОБА_3 залишився живий батько - ОСОБА_2 , який за життя ніколи не спілкувався зі своєю дочкою та не визнавав свого батьківства відносно неї, але зараз претендує на виплату грошових коштів, у зв`язку із загибеллю дочки на війні.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.06.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Прилуцького міськрайонного суду від 11.06.2025 року скасувати, та встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт перебування на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , рідної тітки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.06.2025 року є незаконним та необґрунтованим; при розгляді даної справи суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, і тому рішення суду першої інстанції від 11.06.2025 року, підлягає скасуванню. З доводами, викладеними в рішенні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.06.2025 року, апелянт не погоджується. За доводами апелянта, суд першої інстанції, надавши оцінку доказам, за наслідком їх дослідження, дійшов висновку, що за обставин даної справи та змісту позовних вимог, належним способом захисту права позивача є позов про визнання права на виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця. На думку суду першої інстанції, вимога про встановлення факту перебування на утриманні не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права на виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця, а лише є підставою для її вирішення, тому у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції відмовив з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав. Апелянт стверджує, що відповідно до ч.1 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно підпунктів 1 та 2 пункту 2 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби), що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного падку, що мали місце в період проходження ним військової служби. При цьому, згідно із статтею 16-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Доводи апеляційної скарги вказують, що аналізуючи вищезазначені норми права, слід дійти висновку, що в разі звернення позивача до суду з питання визнання права на виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця (належний спосіб захисту - як зазначає суд першої інстанції) однозначно є розуміння того, що буде відмовлено в задоволенні позову, оскільки в переліку осіб, які мають право на виплату, не зазначено тітка, або сестра матері військовослужбовця, і з огляду на вказане, позивачем було обрано найефективніший спосіб захисту. За доводами апелянта, при її зверненні до ІНФОРМАЦІЯ_6 з питання отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю військовослужбовця (племінниці), позивачу було усно відмовлено у прийнятті документів та пояснено, що прийняття документів за даними обставинами можливе лише за наявності рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні. Апелянт стверджує, що оскільки нею надані належні та достатні докази перебування її на утриманні своєї племінниці, то вимоги заявленого нею позову підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с.117-121) третя особа - Міністерство оборони України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її необґрунтованістю, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.06.2025 року - залишити без змін.

Третьою особою - ІНФОРМАЦІЯ_7 надано письмові пояснення у справі, які третя особа просить врахувати при розгляді даної справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ткаченко Н.М. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги та просила її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи - Міністерства оборони України - Матієнко О.Б. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її необґрунтованістю, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.06.2025 року - залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася ОСОБА_7 , її батьками є: ОСОБА_8 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_9 народилася ОСОБА_9 , її батьками є: ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (а.с.7, зворот).

02.08.1980 року ОСОБА_11 зареєстрував шлюб із ОСОБА_9 , і після реєстрації шлюбу її прізвище змінено на ОСОБА_12 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_5 в с. Колісники, Прилуцького району, Чернігівської області (а.с.8, зворот ).

ІНФОРМАЦІЯ_10 народилася ОСОБА_3 , її батьками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 (а.с.9, зворот). Відповідно до довідки про причину смерті від 06.03.2022 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , причина смерті вибухова травма (а.с.11).

Відповідно до довідки Колісниківського старостинського округу №7 Сухополов`янської сільської ради Чернігівської області №106/024-13 від 03.12.2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована в АДРЕСА_1 , з 07.11.2018 року, і виписана 28.02.2022 року, у зв`язку зі смертю. Фактично проживала за вказаною адресою з вересня 2017 разом зі своєю тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вели спільне господарство (а.с.10).

Згідно із роздруківкою зарахування переказу від 15.02.2022 року, ОСОБА_3 перерахувала 2 000 грн. на картку № НОМЕР_1 ……..6050 (а.с.12, зворот).

Відповідно до довідки Колісниківського старостинського округу №7 Сухополов`янської сільської ради Чернігівської області №22/02.4-13 від 04.02.2025 року (а.с.10, зворот), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_1 , в період з 2017 по 2022 рік, згідно даних трудової книжки, офіційно не працювала та не була особою пенсійного віку, проживала вдома, обробляла присадибну ділянку та утримувала господарство (а.с.10, зворот).

Згідно довідки Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області №796 від 04.12.2024 року та №797 від 04.12.2024 року, ОСОБА_1 замовляла надгробний пам`ятник на кладовище для своєї племінниці ОСОБА_3 , яка померла, та здійснила її поховання в с.Колісники Прилуцького району Чернігівскої області, за власний рахунок (а.с.11, зворот, 12).

Відповідно до товарного чеку №18 від 25.05.2022 року, ОСОБА_1 замовила пам`ятник гранітний на ім`я ОСОБА_3 , сума: 90 000 грн., та розрахувалася в повному обсязі (а.с.13).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25.05.2005 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини, було задоволено. Визнано батьківство ОСОБА_2 ,1959 року народження, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Прилуки, Чернігівської області. Стягнуто з ОСОБА_2 , починаючи з 16.05.2005 року, на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення нею повноліття (а.с.13, зворот - 14).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та комп`ютерних систем від 04.04.2025 року №33/д, розглянувши подані документи за заявою ОСОБА_13 - тітки загиблої ІНФОРМАЦІЯ_3 у період дії воєнного стану молодшого сержанта ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ), що підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 07.03.2022 року та листом Кадрового центру Збройних Сил України від 15.01.2025 року №321/КЦ/628, комісія дійшла висновку, що за поданими документами неможливо встановити, чи є заявниця непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на утриманні ОСОБА_3 . Крім того, за поданими документами неможливо встановити, чи проживала вона разом із ОСОБА_3 , вела з нею спільне господарство і мала взаємні права та обов`язки (а.с.36).

Відповідно до довідки Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області №04-18/301 від 28.01.2025 року, в Журналі реєстрації адміністративних послуг соціального характеру (заяви про внесення відомостей до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, та надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг) 05.11.2021 року за №20 зареєстрована заява ОСОБА_3 на призначення пільги, як військовій, що мала посвідчення Учасника бойових дій № НОМЕР_3 , видане Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 . У заяві зазначено адресу для нарахування пільг: АДРЕСА_1 . 08 листопада зазначена заява опрацьована в Програмному комплексі Соціальна громада та була надіслана до управління соціального захисту населення Прилуцької районної державної адміністрації для призначення та нарахування відповідної пільги (а.с.71).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.06.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про належність виплат одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця, а лише є підставою для вирішення такої справи. Ефективним способом захисту за таких умов, як вказав суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 11.06.2025 року, є позов про визнання права на виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, надавши оцінку доказам, за наслідком їх дослідження, дійшов висновку, що за обставин даної справи та змісту позовних вимог, належним способом захисту права позивача є позов про визнання права на виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця. На думку суду першої інстанції, вимога про встановлення факту перебування на утриманні не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права на виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця, а лише є підставою для її вирішення, тому у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції відмовив з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав. Апелянт стверджує, що відповідно до ч.1 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно підпунктів 1 та 2 пункту 2 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби), що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного падку, що мали місце в період проходження ним військової служби. При цьому, згідно із статтею 16-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Доводи апеляційної скарги вказують, що аналізуючи вищезазначені норми права, слід дійти висновку, що в разі звернення позивача до суду з питання визнання права на виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця (належний спосіб захисту - як зазначає суд першої інстанції) однозначно є розуміння того, що буде відмовлено в задоволенні позову, оскільки в переліку осіб, які мають право на виплату, не зазначено тітка, або сестра матері військовослужбовця, і з огляду на вказане, позивачем було обрано найефективніший спосіб захисту. За доводами апелянта, при її зверненні до ІНФОРМАЦІЯ_6 з питання отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю військовослужбовця (племінниці), позивачу було усно відмовлено у прийнятті документів та пояснено, що прийняття документів за даними обставинами можливе лише за наявності рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні. Апелянт стверджує, що оскільки нею надані належні та достатні докази перебування її на утриманні своєї племінниці, то вимоги заявленого нею позову підлягають задоволенню.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, які відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Положеннями частини сьомої вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначено для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту перебування фізичної особи на утриманні, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України.

Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 року у справі №560/17953/21, провадження №11-150апп23, постановах Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі №212/5550/23, провадження №61-15662св23, від 14 лютого 2024 року у справі №509/3001/23, провадження №61-14722св23.

Приписами статті 16-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей визначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Положеннями п.2 ч.1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.01.2025 року у справі №441/1215/24, провадження №61-13716св24, вирішуючи питання про прийняття позовної заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суди мають встановити, між ким саме існує спір про право, а також визначити осіб, які могли б оспорювали право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168.

Із матеріалів даної справи вбачається, що встановлення факту перебування на утриманні племінниці ОСОБА_3 необхідно ОСОБА_1 для подальшої реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану. Право на отримання цієї допомоги має також ОСОБА_2 , і тому між ними може виникнути спір про право. Саме у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує такий факт, вона звернулася до суду в порядку позовного провадження із заявою про встановлення цього факту, оскільки без отримання даного документа позивач не зможе підтвердити свою належність до кола осіб, які відповідно до вимог статті 16-1 Закону №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців.

Переглядаючи в касаційному порядку справу №179/986/23, Верховний Суд вказав, що самі по собі заперечення ТЦК та СП або Міністерства оборони України щодо наявності у заявника права на виплату одноразової грошової допомоги не свідчать про існування спору про право, оскільки таке право встановлюється законом.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обрання позивачем ОСОБА_1 неналежного способу захисту свого права, та відповідно, є помилковою відмова суду першої інстанції, з даних підстав у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що нею надано суду відповідні докази наявності факту перебування її на утриманні племінниці ОСОБА_3 , і тому вимоги заявленого нею позову підлягають задоволенню, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 16-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, яка регламентує осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.

Згідно із ч.2 статті 38 Закону України Про пенсійне забезпечення, члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Суд вважає за необхідне констатувати, що утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого.

Якщо крім допомоги, яка надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення даного питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що наданими позивачем до справи вказаними вище доказами не підтверджується постійний характер допомоги ОСОБА_1 з боку її племінниці ОСОБА_3 , систематичність такої допомоги, як і не підтверджуються ті обставини, що отримувана допомога була постійним та основним джерелом засобів до існування позивача. Враховуючи наявність у позивача ОСОБА_1 двох повнолітніх дітей, відсутні підстави вважати, що померла племінниця ОСОБА_3 мала обов`язок щодо утримання своєї тітки ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає, що показання свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , на які посилається апелянт в доводах апеляційної скарги, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення. Оскільки, виходячи із положень статті 90 ЦПК України, показання свідків є одним із видів доказів. При цьому, приписи ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України регламентують, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В ході судового розгляду даної справи позивачем ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, на підтвердження обставин, на які позивач посилається у обґрунтування вимог заявленого позову, а саме, на підтвердження факту перебування на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , рідної тітки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За даних обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , помилився із визначенням мотивів та підстав такої відмови.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення. При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.06.2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду. Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно відмовити, у зв`язку із їх недоведеністю.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.06.2025 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 червня 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 червня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 08.12.2025 року.

Головуючий: Судді: