Справа № 536/1759/18
Провадження № 2/536/2/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Колотієвського О.О.,

за участю секретаря судового засідання Коваль В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Фірма «Вітеко» - про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позов обґрунтовано зокрема тим, що 21 березня 2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «ВГГЕКО» (КОД ) (надалі - ТОВ Фірма «ВГГЕКО») було укладено договір позики грошових коштів в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп., які позичальник зобов`язувався повернути до 20 березня 2018 року. Договір від імені підприємства підписував його керівник - Шарапанюк Юрій Григорович, згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Факт укладення договору позики, відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України підтверджується розпискою ТОВ Фірма «ВГГЕКО» від 21.03.2017 року.

Станом на день звернення до суду з позовом - 22 жовтня 2018 року позика в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. мені відповідачем не повернута.

Добровільно повертати суму позики відповідач відмовляється.

На підставі вищевикладеного, просив суд ухвалити рішення, яким:

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «ВІТЕКО» суму боргу за розпискою від 21.03.2017 року у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. та судовий збір.

Позивач та його представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Наполягали на задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що у поданих суду доказах - зокрема, бухгалтерській довідці № 2-18/12 від 18.12.2018 року, згідно якої, протягом періодуз 01.01.2017 року по 18.12.2018 року ТОВ Фірма «ВГГЕКО» з фізичною особою ОСОБА_1 ніяких фінансово-господарських відносин не здійснювало і у бухгалтерському та податковому обліку товариства вказані відносини не зафіксовані, ТОВ Фірма «ВГГЕКО» жодним чином не схвалювало оспорюваний правочин (договір позики), жодних дій на його виконання не вчиняло, ні на банківський рахунок ні у касу підприємства вказані позивачем грошові кошти не надходили.

ТОВ Фірма «ВІТЕКО» ще раз зазначає (і це знаходить підтвердження у висновках судових експертиз, які містяться у матеріалах справи №524/1778/20, що розглядалася Автозаводським райсудом та слугувала підставою для зупинення провадження за цим позовом), зокрема у висновку експерта №9810 від 13.09.2021 року де зазначено наступне:

«Підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у графі: « ОСОБА_2 . Директор ТОВ Фірма «ВІТЕКО» у технічній копії Розписки, складеної від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 на суму: 500 000 гри. від 21.03.2017 року та підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься нижче реквізитів позичальника у технічній копії Договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Фірма «ВІТЕКО», в особі Шарапанюка Юрія Григоровича від 21 березня 2017 року, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою». Також у дослідницькій частині висновку експерт вказує, що «Наведені розбіжні почеркові ознаки стійкі, виходять за межі природної варіаційності підписного почерку, а тому у своїй сукупності є достатніми для категоричного висновку про те, що ці досліджувані підписи виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою».

Відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Тобто будь-яка господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору (а від імені товариства уповноваженою особою жодного договору не підписувалось!), а з фактом руху активів платника податків.

Правовою основою визнання господарських операцій безтоварними є положення статті 234 Цивільного кодексу України, відповідно до яких угода, яка не спрямована на настання? реальних правових наслідків, є фіктивною.

Узагальнюючи, можна сказати, що безтоварною є господарська операція яка не спрямована на реальне настання певних фінансових результатів, зміну в майнових активах платника податку. Вказана ситуація якраз і має місце в цій справі.

Крім того, умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що чи то витрати фактично понесені чи то отримано грошові кошті, що спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту. В нашому випадку ТОВ Фірма «ВІТЕКО» мало того, що не укладало жодних договорів позики, а і не отримало грошових коштів взагалі, також не отримувало жодного позитивного економічного ефекту, а в структурі активів та зобов`язань товариства не відбулось жодних змін, як не відбулось змін і у власному капіталі товариства.

Відсутність руху активів, реальної зміни майнового стану товариства свідчать про відсутність операцій як таких взагалі.

Суд, дослідивши матеріали справи та докази, дійшов наступного висновку.

Так судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 21 березня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «ВГГЕКО» (КОД ) (надалі - ТОВ Фірма «ВГГЕКО») було укладено договір позики грошових коштів в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп., які позичальник зобов`язувався повернути до 20 березня 2018 року. Договір від імені підприємства підписував його керівник - ОСОБА_2 , згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Факт укладення договору позики, відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України підтверджується розпискою ТОВ Фірма «ВГГЕКО» від 21.03.2017 року.

Станом на день звернення до суду з позовом - 22 жовтня 2018 року позика в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. мені відповідачем не повернута.

Добровільно повертати суму позики відповідач відмовляється.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що підпис здійсненний не представником ТОВ Фірма «Вітеко».

Крім того, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на те, що факт неотримання Товариством коштів підтверджується тим, що розрахунок між сторонами договору мав бути проведений у безготівковій формі, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою».

У пункті 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) викладено висновок, що порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались.

Відтак, суд вважає, що сам факт перевищення встановленої граничної суми розрахунків готівкою не свідчить про те, що кошти не були отримані стороною правочину.

З наведених підстав суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи позивача про недійсність договору позики з підстав не передання коштів.

Щодо доводів позивача з приводу відсутності схвалення правочину власниками ТОВ Фірма «Вітеко» та відсутності волевиявлення.

Закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Позов про визнання недійсним правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але незважаючи на це вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2019 року по справі № 910/13731/18.

Суд враховує те, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.02.2020 станом на 21.03.2017 були відсутні відомості про обмеження повноважень керівника та підписанта ТОВ Фірма «Вітеко» Шарапанюка Юрія Григоровича.

В свою чергу відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували те, що на момент вчинення правочину директор ТОВ Фірма «Вітеко» мав обмеження повноважень щодо укладення договорів від імені відповідача та доказів, які б підтверджували те, що позивач повинен був знати про те, що правочин вчиняється із перевищенням повноважень.

З цих підстав, суд вважає вказані доводи відповідача недоведеними.

Щодо доводів відповідача про не укладення договору внаслідок його не підписання директором Товариства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зроблено висновок, що «стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

Суд приймає до уваги те, що доказів протиправності використання печатки чи доказів її втрати, звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, матеріали справи не містять.

Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. На відповідні обставини щодо наявності печатки на оспорюваних правочинах звертав увагу Верховний Суд у постановах від 23.07.2019 у справі № 918/780/18, від 16.03.2023 у справі № 910/8155/20.

Враховуючи те, що оспорювані документи містять відбиток печатки, який належав ТОВ Фірма «Вітеко», суд вважає за можливе встановити, що 21.03.2017 між ТОВ Фірма «Вітеко» та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець на прохання позичальника надав безвідсоткову грошову позику в національній валюті України гривня в сумі 500000 грн із строком повернення до 20.03.2018.

Відтак, суд не знайшов підстав для визнання недійсним з моменту вчинення Договору позики грошових коштів від 21.03.2017, укладеного між ОСОБА_1 та колишнім директором ТОВ Фірма «Вітеко» ОСОБА_2 .

Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання перед позивачем не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму грошових коштів згідно розписки від 21.03.2017 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.

Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до квитанцій наявних у матеріалах справи, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 5000 грн. за подання позовної заяви та 352,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 610, 611, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 76, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ Фірма «Вітеко» - про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «ВІТЕКО» на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 21.03.2017 року у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «ВІТЕКО» на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 5352,40 грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський