АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/701/25

провадження № 22-ц/822/1002/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Височанської Н. К.

за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»

відповідачка ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Карпюк Юлія Миколаївна, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 вересня 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Чебан В. М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі ТОВ «ВІН ФІНАНС») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 .

Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 у сумі 1 406 956 гривень 82 копійки, з яких 422 551 гривня 64 копійки заборгованість за кредитом; 984 405 гривень 18 копійок заборгованість за процентами.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» (первісним кредитором) та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №2012/980-МК/1, за яким позичальниці було надано кредит в розмірі 461 056 гривень 80 копійок під 22,9% річних зі строком повернення до 27 липня 2018 року.

На забезпечення виконання вищевказаного зобов`язання між ПАТ КБ «Надра» (первісним кредитором) та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № МК 1/1 від 28 грудня 2012 року, предметом якого є нежитлове приміщення, яке розташоване на АДРЕСА_1 .

В подальшому 16 червня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» (первісним кредитором) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги № GL19N617898ПВФОН, за яким новий кредитор набув усі права за кредитним та іпотечним договорами.

Зазначає, що відповідно до реєстру боржників, який є додатком до вищевказаного договору відступлення прав вимоги вбачається, що заборгованість позичальника ОСОБА_1 становить 1 027 566 гривень 62 копійки, з яких: 422 551 гривня 64 копійки основний борг за тілом кредиту, 605 014 гривень 98 копійок проценти за користування кредитними коштами.

Стверджує, що на підставі вищевикладеного всі зобов`язання та забезпечувальні права перейшли до нового кредитора позивача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», у зв`язку із чим 24 вересня 2020 року товариством було направлено відповідачу вимогу про усунення порушень та погашення заборгованості, однак вона залишена останньою без виконання.

Вказує, що 25 липня 2024 року позивачем ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було змінено своє найменування на ТОВ «ВІН ФІНАНС».

Вважає, що усі права вимоги до відповідачки ОСОБА_1 , у зв`язку із вищевказаними обставинами, перейшли позивачу ТОВ «ВІН ФІНАНС».

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 вересня 2025 року позов ТОВ «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 у сумі 1 406 956 гривень 82 копійки.

Вирішено питання розподілу судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до умов кредитного договору від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 461 056 гривень 80 копійок, проте у визначені договором строки, а саме до 27 липня 2018 року, їх не повернула, а тому в останньої наявний обов`язок щодо повернення вищевказаних кредитних коштів та сплати процентів за користування ними.

Факт отримання та користування відповідачкою ОСОБА_1 кредитними коштами у сумі 461 056 гривень 80 копійок також підтверджується й судовими рішеннями у справі № 727/2163/23.

На переконання суду, наявні в матеріалах справи виписки по рахунках позичальниці ОСОБА_2 в ПАТ КБ «Надра» у сукупності з іншими наявними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту відповідачці та наявність заборгованості за кредитним відповідним договором.

У цій частині безпідставними є посилання представника відповідачки на недостовірність вищевказаних розрахунків.

Також як встановлено судом 16 червня 2020 року право вимоги ПАТ КБ «Надра» (первісного кредитора) до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 та іпотечним договором від 28 грудня 2012 року № МК 1/1 перейшло до позивача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (з 27 липня 2024 року після зміни назви ТОВ «ВІН ФІНАНС»), що підтверджується копією договору відступлення права вимоги від 16 червня 2020 року №GL19N617898ПВФОН та реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 становить 1 406 956 гривень 82 копійки та складається з: заборгованості за основаною сумою боргу в розмірі 422 551 гривня 64 копійки; заборгованості за відсотками у розмірі 605 014 гривень 98 копійок (проценти за користування кредитом до 16 червня 2020 року) та заборгованості за процентами за період з 01 липня 2020 року по 01 червня 2024 року у розмірі 379 390 гривень 20 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Акцентує увагу на тому, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, оскільки:

1) судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема не встановлено факт та дату надання кредитних коштів за договором № 2012/980-МК/1, не визначено стан заборгованості у 20122014 роках та момент утворення заборгованості на позичковому рахунку № НОМЕР_1 , від яких залежали початок нарахування процентів і обсяг зобов`язання;

2) позивачем не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, зокрема позивачем не подано первинних бухгалтерських документів (меморіальних ордерів, платіжних доручень, касових документів) за 20122014 роки. В зв`язку з цим позивач не довів розмір і правомірність нарахувань, а подані «виписки» ФГВФО за 20152020 роки не підтверджують реального руху коштів і не є первинними документами у розумінні статті 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»;

3) висновки суду не відповідають обставинам справи: суд помилково визнав внутрішні облікові форми (ф. 281) «банківськими виписками», поклав тягар доказування на відповідачку всупереч положенням статей 12, 81 ЦПК України, неправильно застосував преюдицію щодо інших справ з іншим предметом доказування, і безпідставно погодився з нарахуванням процентів поза межами строку кредитування (пункт 2.4 договору) всупереч правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду;

4) судом порушено норми процесуального, а саме недодержано вимоги статей 12, 7681, 8384, 264 ЦПК України; неправильно застосовано приписи статті 82 ЦПК України щодо преюдиційності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «ВІН ФІНАНС», в інтересах якого діє Явтушенко Д. С., подало відзив на апеляційну скаргу.

Просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 вересня 2025 року залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки у ході розгляду цієї справи:

1) документально підтверджено факт укладення кредитного договору №2012/980-МК/1, що є первинним юридичним фактом у правовідносинах між банком та позичальником. Договір містить усі істотні умови, передбачені статтею 1054 ЦК України, зокрема суму кредиту, строк користування та відсоткову ставку;

2) встановлено наявність забезпечення виконання зобов`язання у формі іпотеки, укладеної за договором № МК 1/1. Це повністю відповідає вимогам статей 572, 575, 589 ЦК України та Закону України «Про іпотеку», що підтверджує правомірність забезпечення виконання зобов`язань позичальника;

3) встановлено правонаступництво ТОВ «ВІН ФІНАНС», яке отримало права вимоги від первісного кредитора відповідно до договору відступлення права вимоги від 16 червня 2020 року. Передача прав вимоги відповідає положенням статей 512514 ЦК України та не потребує згоди боржника;

4) факт отримання кредитних коштів позичальницею підтверджено не лише банківськими виписками, а й преюдиційними рішеннями у справах №727/2163/23 та №727/2727/24, де суди вже встановили факт видачі кредиту, що відповідно до статті 82 ЦПК України не потребує повторного доказування;

5) наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості є обґрунтованим, детальним і підтверджений іншими доказами. Відповідачка не надала жодного контррозрахунку та не довела іншого розміру заборгованості.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

28 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальниця) укладено кредитний договір № 2012/980-МК/1, на підставі якого позичальниця отримала кредит в розмірі 461 056 гривень 80 копійок, з процентною ставкою у розмірі 22,9% річних, з кінцевим терміном повернення 27 липня 2018 року (том 1, а. с. 17-23).

В якості забезпечення за вказаним кредитним договором сторонами було укладено іпотечний договір № МК1/1 від 28 грудня 2012 року, за яким ОСОБА_1 було передано в іпотеку наступне майно: нежитлове приміщення загальною площею 88,7 кв. м, що належать іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 13-16).

Згідно з копією договору про відступлення прав вимоги від 16 червня 2020 року № GL19N617898ПВФОН, укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «НАДРА», ТОВ ФК «Довіра та гарантія» набула права кредитора за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1, а також право іпотекодержателя за договором іпотеки № МК 1/1 (том 1, а. с. 37-38).

24 вересня 2020 року ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» надіслано ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 , вимогу про усунення порушень, а саме щодо сплати заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 027 566 гривень 62 копійки протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги (том 1, а. с. 24-25).

Вищевказана вимога отримана ОСОБА_1 30 вересня 2020 року особисто, про що свідчить рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення.

Вищезазначені обставини встановлені судами у справі № 727/2163/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Позика», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», а тому не підлягають доказування відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України.

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» () змінило назву на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (том 1, а. с. 11, 12, 29-35, а. с. 39-46).

26 червня 2025 року на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2025 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб направлено до суду виписки по особових рахунках ОСОБА_3 в ПАТ КБ «Надра» за період 06 лютого 2015 року по 18 червня 2020 року.

Вищевказаними виписками підтверджується наявність станом на 18 червня 2020 року заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1, а саме: 422 551 гривня 64 копійки заборгованість за кредитом; 535 489 гривень 62 копійки заборгованість за процентами (том 1, а. с. 130-186).

Щодо заявлених клопотань про відкладення розгляду справи

08 грудня 2025 року від представника позивача ОСОБА_4 через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання, призначене на 09 грудня 2025 року.

09 грудня 2025 року від представника відповідачки ОСОБА_5 через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про відкладення розгляду справи у призначеному на 09 грудня 2025 року судовому засіданні на іншу дату у зв`язку із зайнятістю у іншому судовому процесі.

Колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотань представників позивача та відповідачки про відкладення розгляду справи на іншу дату, врахувавши, що: явка представників учасників справи у судове засідання не була визнана обов`язковою; представниками сторін надавалися пояснення по суті спору; в клопотанні не вказано про наявність обставин, які б об`єктивно унеможливили розгляд справи у судовому засіданні, призначеному на 09 грудня 2025 року.

При цьому апеляційний суд керується тим, що законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з урахуванням конкретної ситуації у справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду (див. постанову Верховного Суду від 15 липня 2024 року у справі № 447/852/23 (провадження № 61-4989ск24).

Враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не забезпечили явку своїх представників.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 02 липня 2024 року в справі № 910/12118/22.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

У такий спосіб законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» закріплено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Судами у справі № 727/2163/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Позика», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» встановлено наступні преюдиційні обставини, які не підлягають доказуванню у цій справі:

28 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальниця) укладено кредитний договір № 2012/980-МК/1, на підставі якого позичальниця отримала кредит в розмірі 461 056 гривень 80 копійок;

в якості забезпечення за вказаним кредитним договором сторонами було укладено іпотечний договір № МК1/1 від 28 грудня 2012 року;

ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» набула права кредитора за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1, а також право іпотекодержателя за договором іпотеки № МК 1/1;

24 вересня 2020 року ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» надіслано ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень, а саме щодо сплати заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 027 566 гривень 62 копійки, яка отримана ОСОБА_1 30 вересня 2020 року особисто.

Тобто, обставини щодо укладення кредитного договору № 2012/980-МК/1 між ПАТ КБ «Надра» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальниця), отримання ОСОБА_1 кредиту у розмірі 461 056 гривень 80 копійок та заміни сторони у зобов`язанні, а саме кредитора, яким стало ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія», не підлягають доказуванню у цій справі.

При цьому як встановлено судами у цій справі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» () змінило назву на ТОВ «ВІН ФІНАНС».

Разом з цим колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення боргу за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 не було предметом спору у справі № 727/2163/23, а тому ця обставина (дійсний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором) підлягає встановленню на підставі поданих сторонами та витребуваних судом доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ВІН ФІНАНС», суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи наявні докази на підтвердження виконання ПАТ КБ «Надра» умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів, зокрема, виписка з особового рахунку клієнта банку, яка відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» і Положення має статус первинного документа.

Указані висновки апеляційного суду узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду, які підлягають врахуванню у силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

При цьому відповідно до пункту 5.5 Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Отже, якщо виписка з рахунку відповідає зазначеним вимогам, то такий документ може бути доказом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 листопада 2018 року у справі № 910/1580/18, від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16143/18.

Наявні в матеріалах справи виписки по особових рахунках ОСОБА_3 в ПАТ КБ «Надра» за період 06 лютого 2015 року по 18 червня 2020 року, надані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2025 року, відповідають вимогам вищенаведених нормативно-правових актів.

В даному випадку посилання ОСОБА_1 , що відповідні докази є неналежними в силу того, що наданий Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а не самим Банком, є безпідставним, оскільки відповідні виписки по особових рахунках відповідачки сформовані саме на підставі первинних банківських документів ПАТ КБ «Надра», які в подальшому передані на зберігання до архіву Національного банку України.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в силу покладених на нього спеціальних повноважень згідно із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку отримав доступ до інформації щодо кредитів та рахунків відкритих ПАТ КБ «Надра», починаючи із дня запровадження тимчасової адміністрації банку (06 травня 2015 року) по дату відступлення/вибуття з балансу (18 червня 2020 року).

А тому наявні в матеріалах справи виписки по особових рахунках ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Надра» за період 06 лютого 2015 року по 18 червня 2020 року є належними та допустими доказами, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанції мають можливість встановити дійсний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором від 28 грудня 2012 року.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 12 ЦПК Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилаючись на те, що відсутність в матеріалах справи первинних банківських документів, які б достовірно підтверджували або ж спростовували факт надання кредитних коштів, розмір заборгованості, перешкодили їй доводити безпідставність позовних вимог, не врахувала, що відповідно до положень частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Разом з цим відповідачка будучи обізнаною про те, що первинні документи ПАТ КБ «Надра» за період з 1992 по 2020 роки передані на зберігання до архіву Національного банку України, клопотання про витребування відповідних доказів (первинних банківських документів) як у суді першої, так і апеляційної інстанцій, не заявляла, тобто розпорядилася відповідним процесуальним правом на власний розсуд.

Колегія суддів визначаючись із розміром заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 виходить із наступного.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку відповідачки за період з 06 лютого 2015 року по 18 червня 2020 року, у якій відображено основну заборгованість за кредитом (тілом кредиту) станом на 29 липня 2018 року (дата закінчення строку дії договору) відповідна заборгованість склала 422 551 гривню 64 копійки (том 1, а. с. 133-147).

Відповідачка відсутність заборгованості у цій частині не спростувала, доказів щодо наявності іншого розміру заборгованості не надала.

З цих підстав колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог у частині стягнення з відповідачки на користь позивача вищевказаної суми боргу.

Разом з цим надаючи правову оцінку заявленому ТОВ «ВІН ФІНАНС» до стягнення з ОСОБА_1 розміру заборгованості у частині нарахування процентів за користування кредитом у сумі 984 405 гривень 18 копійок, колегія суддів виходить із наступного.

Як зазначалося вище, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 28 грудня 2012 року кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, зі змінюваною процентною ставкою у початковому розмірі 22,9% річних.

При цьому згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 2.6 статті 2 кредитного договору механізм нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за формулою «факт/360», а саме виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом в місяці та 360 днів у році, при цьому враховується перший день і не враховується останній день користування кредитом.

Проценти нараховуються на суму зобов`язань позичальника (під сумою зобов`язань позичальника сторони передбачили різницю суми кредитних коштів, що надані кредитором позичальнику за цим договором, та суми кредитних коштів, що повернуті позичальником кредитору) пропорційно кількості днів, упродовж яких таке зобов`язання враховувалося кредитором на позичковому рахунку позичальника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки:

припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови);

вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови);

якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України (пункт 100 постанови);

у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови);

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає (пункт 108 постанови);

можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128 постанови).

За обставин цієї справи, сторони в кредитному договорі від 28 грудня 2012 року погодили строк його дії до 27 липня 2018 року (пункт 1 статті 1).

В статті 2 договору «Порядок надання кредиту та сплати процентів/комісій» сторони узгодили, що у разі неповернення кредиту у встановлений цим договором строк, проценти нараховуються по день фактичного повернення кредиту або призупиняються у нарахуванні відповідно до вимог нормативно-правових актів (підпункт 2.6).

Колегія суддів також звертає увагу, що в кредитному договорі від 28 грудня 2012 року міститься окрема стаття, що регулює відповідальність сторін (стаття 5 договору).

Зі змістовного аналізу статті 5 вказаного договору встановлено, що позичальник у разі порушення зобов`язання несе відповідальність у вигляді: 1) сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (пункт 5.1); 2) у разі порушення вимог пунктів 4.3.2-4.3.5, 4.3.8-4.3.17 договору сплати штрафу у розмірі 5% від суми залишку по кредиту, розрахованої на день порушення умов цього договору, за кожен випадок (пункт 5.2); у разі порушення вимог абзацу 1 пункту 2.4 договору сплати штрафу у розмірі 10% процентів від суми несплаченого щомісячного платежу за кожен випадок (пункт 5.3).

Окрім цього, як слідує з наданого ТОВ «ВІН ФІНАНС» розрахунку заборгованості та наявних в матеріалах справи виписок по особових рахунках ОСОБА_1 , проценти за період поза межами строку кредитування, встановленого договором, а саме після 27 липня 2018 року, нараховані саме як проценти за «користування кредитом», а не як міра відповідальності на підставі статті 625 ЦК України.

Вказане вище унеможливлює тлумачення заявлених до стягнення ТОВ «ВІН ФІНАНС» процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України та, як наслідок задоволення вимоги в частині заявлених процентів, нарахованих поза межами строку кредитування, тобто після 27 липня 2018 року.

Зазначене узгоджується із вищенаведеними висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року.

Верховний Суд у постанові від 03 липня 2024 року у справі № 760/11927/16 (провадження № 61-3985св24), виходячи із положень частини першої статті 81 ЦПК України дійшов висновку, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Як встановлено судом апеляційної інстанції станом на 28 серпня 2018 року заборгованість за процентами становила 421 135 гривень 17 копійок (том 1, а. с. 183зв.).

При цьому за останній звітній період включено заборгованість за період з 01 липня 2018 року по 31 липня 2018 року у сумі 8 321 гривня 56 копійок за ставкою 22,87% (том 1, а. с. 171зв.).

Також як слідує з виписки по особовим рахункам відповідачки нарахування процентів за користування кредитом в межах строку дії договору, починаючи з 27 лютого 2015 року здійснювалося щомісяця за ставкою 22,87%, яка відповідає вимогам підпункту 1.1 статті 1 договору (том 1, а. с. 156-171).

Нараховані Банком відсотки за цей період відповідають відомостям виписки по особових рахунках відповідачки, які відображають перенесення у прострочку нарахованих процентів за користування кредитом (том 1 а. с. 177-187).

Відповідачка відсутність заборгованості у цій частині не спростувала, доказів щодо наявності іншого розміру заборгованості не надала.

Разом з цим колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням визначеного сторонами строку дії кредитного договору до 27 липня 2018 року, нараховані проценти частково підлягають зменшенню до 420 061 гривні 42 копійок (412 813,61 (заборгованість за процентами станом 30 червня 2018 року) + 7 247,81 (заборгованість за процентами станом 27 липня 2018 року (8 321,56 / 31 х 27 днів).

Вирішуючи у цій частині спір по суті, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, в зв`язку з чим помилково виходив із того, що ТОВ «ВІН ФІНАНС» має право нараховувати відсотки поза межами погодженого сторонами строку кредитування.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановив, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2012 року у частині процентів за користування кредитом становить 420 061 гривня 42 копійки.

А всього заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 грудня 2012 року складає 842 613 гривень 06 копійок, з яких 422 551 гривня 64 копійки заборгованість за кредитом; 420 061 гривня 42 копійки заборгованість за процентами.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 09 вересня 2025 року частково ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину відповідно до змісту цієї постанови.

Також слід змінити резолютивну частину рішення від 09 вересня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованості, виклавши її в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 у сумі 842 613 гривень 06 копійок, з яких 422 551 гривня 64 копійки заборгованість за кредитом; 420 061 гривня 42 копійки заборгованість за процентами».

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви у цій справі ТОВ «ВІН ФІНАНС» в електронній формі відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі Закон № 3674-VI) з урахуванням приписів частини третьої статті 4 цього ж закону (щодо застосування понижуючого коефіцієнта 0,8), підлягав сплаті судовий збір у сумі 16 883 гривні 48 копійок (1 406 956,82 х 1,5 х 0,8).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ВІН ФІНАНС» сплачено судовий збір у розмірі більшому, ніж встановлено законом, а саме 21 104 гривні 35 копійок, що підтверджується платіжними інструкціями від 09 квітня 2024 року на суму 8 807 гривень 90 копійок та від 28 червня 2024 року на суму 12 296 гривень 45 копійок (том 1, а. с. 26, 27).

У цій частині апеляційний суд звертає увагу, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, повністю (частина друга статті 7 Закону № 3674-VI).

При цьому механізм повернення сплаченої суми судового збору визначений Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787.

За подання в електронній формі апеляційної скарги ОСОБА_1 у встановленому порядку та розмірі з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI щодо граничного розміру ставки судового збору за подання апеляційної скарги для фізичних осіб (не більше 8 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за позовними заявами майнового характеру) сплачено судовий збір у сумі 19 379 гривень 20 копійок (3 028,00 х 8 х 0,8), що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 20 жовтня 2025 року.

Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови позов ТОВ «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 задоволено частково на 59,89% (842 613,06 / 1 406 956,82 х 100).

З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, які підлягали сплаті за подання позовної заяви у цій справі, у сумі 10 111 гривень 52 копійки (16 883,48 х 59,89%).

В свою чергу, з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у сумі 7 772 гривні (19 379,20 х (100% 59,89%)).

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За правилами частини десятої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 339 гривень 52 копійки.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

Ухвалив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 вересня 2025 року відповідно до змісту цієї постанови.

Резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 вересня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованості змінити, виклавши її в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2012 року № 2012/980-МК/1 у сумі 842 613 (вісімсот сорок дві тисячі шістсот тринадцять) гривень 06 (шість) копійок, з яких 422 551 гривня 64 копійки заборгованість за кредитом; 420 061 гривня 42 копійки заборгованість за процентами».

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 339 (дві тисячі триста тридцять дев`ять) гривень 52 (п`ятдесят дві) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА