Справа № 309/4671/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2025 року, повний текст якого складено 17 січня 2025 року, ухвалене суддею Орос Я.В., в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги імені Олександра Грінбергера», де третя особа без самостійних вимог Вишківська селищна рада про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги імені Олександра Грінбергера», де третя особа без самостійних вимог Вишківська селищна рада про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивує тим, що він з 24.02.2023 працював директором комунального некомерційного підприємства «Вишківський ЦІМСД імені Олександра Грінбергера». На підставі укладеного з ним контракту КНП «Вишківський ЦПМСД імені Олександра Грінберга» здійснювало нарахування та виплату йому заробітної плати.

Розпорядженням Вишківської селищної ради Хустського району від 01.07.2024 № 04-01/76 його було звільнено 01.07.2024 із займаної ним посади за п. 1 ст. 36 К3пП України.

В день звільнення 01.07.2024 з ним не було проведено розрахунок та не виплачено кошти, які належали йому до виплати при звільненні. При цьому в порушення приписів ст. 116 КПП України не надано письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Станом на 30.09.2024 повний розрахунок з позивачем так і не здійснено.

Відповідно до умов контракту, який було з ним укладено, належна йому заробітна плата складалась зокрема з місячного посадового окладу за посадою директора КНП в розмірі 40 000 грн. та 1/2 ставки рентгенолога в сумі 10 000 грн. щомісячно.

20.08.2024 він звернувся до КНП «Вишківський ЦПМСД імені Олександра Грінберга» із запитом на надання інформації, а саме: надати розрахунок коштів, які належали йому при звільненні 01.07.2024, з зазначенням складових, розмірів та періодів нарахувань; інформацію щодо проведення з ним повного розрахунку та коли саме; надати довідку про розмір його середньоденної та середньомісячної заробітної плати, розрахованої у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995.

Станом на 30.09.2024 відповідь на запит позивач не отримав.

Як вбачається з даних банківського (зарплатного) рахунку відповідач на протязі трьох місяців здійснює виплати сум заробітної плати, які належали йому до виплати в день звільнення 01.07.2024, чим порушує його права, закріплені Конституцією України та нормами КзПП України.

Так, згідно даних банківського рахунку відповідачем після 01.07.2024 на його зарплатний рахунок було перераховано заробітну плату в наступних розмірах: 02.08.2024 7 979 грн. 54 коп.; 12.08.2024 19 084 грн. 04 коп.; 23.08.2024 28 00 грн. 00 коп.; 03.09.2024 1 986 грн. 80 коп.; 03.09.2024 1 809 грн. 01 коп.; 27.09.2024 1 207 грн. 50 коп.

У своєму позові позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 148 837 грн. 12 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1 488 грн. 37 коп. сплаченого ним судового збору.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2025 року, повний текст якого складено 17 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивач, як директор КНП був уповноважений здійснювати адміністративно-господарську та фінансову роботу на підприємстві, яке він очолював, таким чином, щоб не допустити будь-яких порушень, в тому числі з виплати заробітної плати.

ОСОБА_1 знаючи про своє звільнення не вжив належних заходів щодо здійснення належного розрахунку при звільненні, тобто саме бездіяльність позивача призвела до невиплати заробітної плати під час звільнення, а тому вини роботодавця в цьому немає.

Щодо виплати заробітної плати, то КНП є закладом, який фінансується з рахунок коштів від НСЗУ, місцевого бюджету та власних надходжень, а тому виплата всієї заробітної плати під час звільнення позивача було неможливим, оскільки у відповідача не вистачало коштів.

Крім цього, суд звернув увагу, що позивач відповідно до наказу (розпорядження) №66-к від 06.11.2023 прийняв себе на роботу за сумісництвом на 0,5 ставки на посаду лікаря-рентгенолога з 07.11.2023, однак дозволу органу управління на прийняття позивача на посаду за сумісництвом немає.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків ухвалюючи оскаржуване рішення, невірно встановив обставини справи та неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Зазначає, що в період з 01.07.2024 по 27.09.2024 відповідач виплачував заробітну плату працівникам, здійснював фінансово господарську діяльність за рахунок надходжень і відповідно мав можливість виконати вимоги КЗпП щодо розрахунку із звільненим працівником.

Відповідач не надав суду першої інстанції доказів відсутності фінансування за період з 01.07.2024 по 27.09.2024, тобто не довів свою неможливість здійснити відповідну виплату під час звільнення.

З приводу своєї вини, то таку заперечує, оскільки саме відповідач, як роботодавець повинен був здійснити повний розрахунок із позивачем, що відповідає вимогам ст. 116 та 117 КЗпП.

Щодо процесуальних порушень вказує, що суд не виконав повною мірою ухвалу про витребування доказів від 17.10.2024 та не отримав довідки про розмір середньоденного та середньомісячного розрахунку позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу Лемак Н.М., яка діє в інтересах відповідача КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги імені Олександра Грінбергера», зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а рішення суду першої інстанції ухвалене згідно чинного законодавства.

Погоджується з тим, що відповідач виплатив позивачу належну йому заробітну плату із затримкою по мірі надходження грошових коштів до закладу охорони здоров`я за надані послуги.

Вказує, що в судовому засіданні вина відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати не доведена.

Загалом, ОСОБА_1 станом на 27.09.2024 було виплачено 59 384,33 гривні, тобто здійснено повний розрахунок.

Не погоджується з позицією позивача з приводу відсутності його вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільненні, оскільки саме позивач, як директор КНП, був уповноважений здійснити такий розрахунок, чого ним зроблено не було.

Щодо процесуальних порушень на які звертає увагу позивач в своїй апеляційній скарзі, то такі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції.

До початку судового засідання надійшло декілька клопотань від сторін спору, зокрема: від позивача ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності, від ОСОБА_2 , т.в.о. директора КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги імені Олександра Грінбергера» про відкладення розгляду справи та від сільського старости ОСОБА_3 про розгляд справи за відсутності третьої особи без самостійних вимог Вишківської селищної ради.

Беручи до уваги вищезазначені клопотання слід дійти до висновку, що всі сторони спору повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

У зв`язку з тим, що сторони по справі не з`явились, однак такі були повідомлені про судове засідання належним чином, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, то таку слід вирішити по суті.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи заявленого відповідачем, то слід зазначити, що т.в.о. директора КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги імені Олександра Грінбергера» Лемак Н.М. не мотивує дане клопотання та не зазначає суду причин неможливості прибути в судове засідання для розгляду справи.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до контракту від 24.02.2023, який укладено між Вишківською селищної радою в особі голови селищної ради Гайович Я.І позивача ОСОБА_1 призначено на посаду директора комунального некомерційного підприємства «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги ім.Олександра Грінбергера».

Наказом (розпорядженням) №66-к від 06.11.2023 ОСОБА_1 було прийнято на роботу в КНП «ВЦПМСД ім. Олександра Грінбергера» на посаду лікаря-рентгенолога із ставкою 0,5 (робота за сумісництвом).

Відповідно до розпорядження Вишківської селищної ради № 04-01/76 від 01.07.2024 позивача звільнено із займаної посади першого липня 2024 р. за угодою сторін. Головному бухгалтеру КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги ім.Олександра Грінбергера» наказано провести повний розрахунок і виплатити компенсацію за фактично відпрацьований період при звільненні (8 календарних днів).

З доданої до матеріалів справи виписки з карткового рахунку позивача вбачається, що останньому було перераховано заробітну плату в наступних розмірах: 02.08.2024 7 979 грн. 54 коп.; 12.08.2024 19 084 грн. 04 коп.; 23.08.2024 28 00 грн. 00 коп.; 03.09.2024 1 986 грн. 80 коп.; 03.09.2024 1 809 грн. 01 коп.; 27.09.2024 1 207 грн. 50 коп.

Згідно повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, ОСОБА_1 на посаді директора при звільненні отримав заробітну плату в розмірі 58 852,04 гривні, яка складається з: оклад 10 424,78 гривень, компенсація за дні невикористаної відпустки 9 912,28 гривень, лікарняні за рахунок роботодавця 14 808,10 гривень та лікарняні за рахунок фонда 23 706,88 гривень.

Згідно повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, ОСОБА_1 на посаді лікаря-рентгенолога при звільненні отримав заробітну плату в розмірі 2 608,69 гривень, яка складається з: оклад 2 608,69 гривень.

Також довідкою про доходи виданою ОСОБА_1 підтверджується, що за травень-червень 2024 року позивач на посаді директора отримав заробітну плату в розмірі 70 700,40 гривень, з яких за травень 2024 року 45 392,30 гривень та за червень 2024 року 25 308,10 гривень.

Довідкою про доходи виданою ОСОБА_1 підтверджується, що за травень-червень 2024 року позивач на посаді лікаря-рентгенолога отримав заробітну плату в розмірі 6 978,27 гривень, з яких за травень 2024 року 3 478,26 гривень та за червень 2024 року 3 500 гривень.

Відповідно до довідки про рахунок і залишок коштів № НОМЕР_1 від 28.10.2024 АТ КБ «ПриватБанк» станом на 01.07.2024 залишок коштів на рахунку відповідача складав 6 217,53 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

На підставі аналізу наведених норм права можна дійти такого висновку. Законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). Зокрема, у випадку розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України працівник набуває право на отримання грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпусток, а також на вихідну допомогу, які обчислюються виходячи із середньої заробітної плати. Спосіб обчислення такої плати визначений Порядком.

Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що 01.07.2024 розпорядженням Вишківської селищної ради №04-01/76 його було звільнено з посади директора КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги ім.Олександра Грінбергера», однак в день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку та не виплачено кошти, які належали до виплати під час звільнення, а тому просив стягнути 148 837,12 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2025 року, повний текст якого складено 17 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не надав суду першої інстанції доказів неможливості здійснити повний розрахунок з ним під час його звільнення 01.07.2024, оскільки такий фактично було здійснено 27.09.2024.

Крім цього, зазначав, що суд першої інстанції прийшов до неправильних висновків, що позивач, як директор КНП мав здійснити повний розрахунок під час звільнення сам, оскільки був наділений такими повноваженнями.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Статтею 117 КЗпП зазначається, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Законодавець прямо встановив відповідальність саме роботодавця щодо виплати працівникові всіх належних йому сум під час звільнення, у строки, визначені статтею 116 Кодексу. ОСОБА_1 працював в КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги ім.Олександра Грінбергера» на посаді директора та лікаря-рентгенолога, тобто у позивача з відповідачем існували правовідносини працівника з роботодавцем.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до хибних висновків щодо наявності вини позивача в тому, що йому не було своєчасно виплачено всі належні йому на день звільнення кошти, оскільки його безпосереднім роботодавцем, який повинен був здійснити повну виплату був КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги ім.Олександра Грінбергера».

Тобто, питання повноважень позивача як директора КНП, якого було звільнено та з яким не було здійснено повного розрахунку є таким, що фактично виходить за межі предмету спору та позовних вимог, як і дослідження судом питання того як позивач прийняв себе на посаду лікаря-рентгенолога і чому не звернувся до Вишківської селищної ради, про що також наголошував відповідач у суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу.

Як зазначає у своїй постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду, виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації.

Щодо сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

ОСОБА_1 у суді першої інстанції зазначав, що КНП повинно компенсувати йому 148 837,12 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за посаду директора та лікаря-рентгенолога разом за період з 02.07.2024 (наступний день після звільнення) по 27.09.2024 (день проведення повного розрахунку).

Відповідач заперечував проти такої виплати посилаючись на те, що КНП здійснило з позивачем повний розрахунок по мірі надходження коштів, скоріше виплатити належні йому кошти КНП не мало можливості, оскільки на рахунку не було достатньо коштів для такої виплати вчасно.

Апеляційний суд, проаналізувавши додані до матеріалів справи докази, а також практику Верховного Суду, прийшов до наступних висновків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 виснувала, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Так, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за посаду директора та лікаря-рентгенолога за період з 01.07.2024 (день звільнення) до 27.09.2024 (до здійснення повного розрахунку).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що станом на 27.09.2024 ОСОБА_1 було виплачено 59 384,33 гривні, тобто здійснено повний розрахунок за обома посадами, як директора так і лікаря-рентгенолога.

Згідно доданої до матеріалів справи виписки з карткового рахунку позивача, останній отримав наступні кошти у загальному розмірі 31 071,08 гривень, з якої: 02.08.2024 7 979,54 грн.; 12.08.2024 19 084,04 грн.; 23.08.2024 2 800 грн.; 27.09.2024 1 207,50 грн.

З приводу неможливості здійснити розрахунок в день звільнення, то слід частково погодитись з позицією суду першої інстанції та відповідача, що КНП некомерційне підприємство, яке не ставить за мету отримання прибутку та фінансується за рахунок надходжень НСЗУ, що також вбачається зі статуту доданого до матеріалів справи.

Зокрема, у п. 1.5. Статуту КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги ім.Олександра Грінбергера» зазначено, що підприємство здійснює господарську некомерційну діяльність, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку.

Пунктом 6.5 Статуту визначено, що джерелами формування майна та коштів підприємства є: бюджетні кошти, комунальне майно передане підприємству, власні надходження підприємства, цільові кошти, кошти банків, тощо.

З вищенаведеного слідує, що відповідач є некомерційним підприємством та надходження коштів на баланс такого не можна передбачити, оскільки таке залежить від багатьох неконтрольованих підприємством чинників, як, наприклад, державне фінансування, виділення цільових коштів, частина власних надходжень, тощо.

Однак, такі фактори не звільняють роботодавця від виплати працівнику виплат всіх належних йому на день його звільнення, що передбачено ст. 117 КЗпП, які розраховуються у відповідності до Постанови Кабміну №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі Порядок).

Згідно Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

До цього розрахунку не включаються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), а також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно довідки про доходи (а.с.54) ОСОБА_1 за травень та червень 2024 року на посаді директора (2 місяці, які передують звільненню та є розрахунковими) пропрацював разом 15 робочих днів. Відповідач розрахував середньоденну заробітну плату на рівні 1 296,20 грн.

Проте, проведений відповідачем розрахунок не відповідає дійсності та повинен становити 1 860,87 гривень середньоденного заробітку на посаді директора, з огляду на те, що 13 913,04 (оклад) + 14 000,00 (оклад) = 27 913,04 : 15 р.д. (фактично відпрацьовані дні) = 1 860,87 грн.

Тобто, на посаді директора сума належна позивачу до виплати за час затримки становить: 1 860,87 х 66 (кількість робочих днів липень, серпень та за неповний вересень 2024 року, становить 122 817,42 грн.

Згідно довідки про доходи (а.с.55) ОСОБА_1 за травень та червень 2024 року на посаді лікаря-рентгенолога фактично відпрацював 11 робочих днів. Відповідач розрахував середньоденну заробітну плату на рівні 209,81 грн.

Проте, проведений відповідачем розрахунок не відповідає дійсності, оскільки 3 478,26 : 23 х 8 = 1 209,83 грн. та 3 500 : 20 х 3 = 525,00 грн. (за травень та червень 2024 року), тобто 1 209,83 + 525,00 = 1 734,83 : 11 р.д. (фактично відпрацьовані дні) = 157,71 середньоденна заробітна плата на посаді лікаря-рентгенолога. А тому, загальна сума, яка підлягає відрахуванню на користь позивача за даною посадою складає суму 10 408,86 гривень (157,71 х 66).

Загалом, позивач має отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 133 229,28 гривень (122 817,42 посада директора + 10 408,86 посада лікаря-рентгенолога).

Проте, враховуючи те, що відповідач є некомерційним підприємством, яке не ставить за мету отримання прибутку, а також враховуючи правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, апеляційний суд керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності вважає, що розмір відшкодування належить зменшити із суми 133 229,28 грн. до суми 35 000,00 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , оскільки затримка розрахунку при звільненні мала місце не з умисних дій роботодавця, а внаслідок відсутності достатньої суми на рахунку відповідача, а при наявності таких здійснювалось часткове погашення заборгованості з невиплаченої суми, розмір якої майже повністю був виплачений у серпні місяці. Зазначена апеляційним судом сума з врахуванням справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин буде відповідати інтересам як позивача так і відповідача.

Щодо процесуальних порушень на які звертав увагу у своїй апеляційній скарзі позивач, зокрема на те, що ухвала Хустського районного суду Закарпатської області про витребування доказів від 17.10.2024 не була виконана, оскільки не було надано довідки про розмір середньоденного та середньомісячного розрахунку позивача, то слід зазначити, що такі довідки відповідачем надано було (а.с.54,55), оскільки довідки про доходи містять середньоденний та середньомісячний розрахунок позивача, а тому дані доводи спростовані матеріалами справи.

Отже, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог прийшов до неправильних висновків та не врахував, що позивач під час звільнення не отримав всіх належних йому виплат станом на 01.07.2024 та фактично отримав такі лише 27.09.2024, а тому мав право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачено статтею 117 КЗпП, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з КНП «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги імені Олександра Грінбергера» на користь позивача суми 35 000,00 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог ОСОБА_1 , в порядку положень статті 141 ЦПК України, належить стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Апеляційним судом задоволено позовні вимоги на 89,51% від заявлених (148 837,12 : 133 229,28 х 100), а тому судовий збір, який належить стягнути на користь позивача становить суму 3 330,60 гривень (3 720,92 х 89,51%).

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 12, 81, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2025 року, скасувати та ухвалити в даній справі нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вишківський центр первинної медико-санітарної допомоги імені Олександра Грінбергера», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошові кошти у розмірі 35 000,00 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судові витрати у розмірі 3 330,60 гривень судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

У задоволенні решти розміру позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: