ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/2024/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яковлевої Тетяни Валентинівни, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Ярошенка Олександра Олеговича на додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яковлевої Тетяни Валентинівни до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яковлевої Т.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 04 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу гаражу, земельної ділянки, залишено без задоволення.

09 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Ярошенко О.О. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по вищевказаній справі, просив ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Додатковим рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 22 вересня 2025 року заяву ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Ярошенка Олександра Олеговича, про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Яковлевої Тетяни Валентинівни, до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Яковлевої Т.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн., решту додаткового рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зауважує, що у травні 2024 року у справу вступив представник відповідача адвокат Ярошенко О.О., який подав ряд клопотань, при цьому не порушуючи питання про наявність у відповідача витрат на правничу допомогу.

Звертає увагу, що у подальшому на стадії судових дебатів 26.08.2025 р. представник відповідача - адвокат Ярошенко О.О. зробив заяву про те, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, на цій же стадії був заявлений орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу 10 000 грн.

Вважає, що матеріалами справи підтверджується, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат як представником відповідача, так і відповідачем, у порядку, визначеному процесуальним законодавством, подано не було. Отже, відповідач не виконала покладеного на неї обов`язку зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Також не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Ярошенко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення в частині зменшення розміру витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачка та її представник погодили розмір витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн., з яких 8000 грн. є гонораром і сплачується незалежно від витраченого часу та результату розгляду справи, та 2 000 грн. є гонораром успіху, який сплачується у випадку прийняття судом першої інстанції рішення на користь ОСОБА_2 , тобто про відмову у позові.

Зауважує, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надав копії наступних документів: договору; додаткової угоди про визначення вартості робіт; повідомлення про необхідність оплати та рахунку; квитанції про оплату; акту про надання правничої допомоги. Таким чином, заявлялася вимога про стягнення саме понесених витрат на правничу допомогу, а не тих, які мають бути понесені.

Посилається на те, що гонорар визначався незалежно від витраченого адвокатом часу 8000 грн., тобто він підлягав оплаті незалежно від обсягу наданих послуг. Справа розглядалася судом першої інстанції з грудня 2023 року. Адвокат Ярошенко О.О. вступив у справу, як представник відповідача, у квітні 2024 року.

З моменту вступу до справи було подано наступні процесуальні документи та вчинено дії: ознайомлення з матеріалами справи в паперовому вигляді; участь в судових засіданнях не менше шести засідань відбулися, точну кількість складно вирахувати; складені наступні документі: заперечення; клопотання про витребування доказів (задоволено частково); клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження (відхилено); заява про виклик свідків (відхилено); заява про застосування позовної давності (не врахована через відмову у позові по суті); кілька заяв про відкладення.

Вважає, що оскільки кожен документ окремо не оплачувався, то немає значення, яке клопотання було задоволено, а яке відхилене. Судом не було встановлено факту зловживання стороною відповідача своїми процесуальними правами. Також оплата не залежала від кількості судових засідань.

Звертає увагу на те, що вартість правничої допомоги оплачена на банківський рахунок особи, яка проводить незалежну професійну діяльність, тобто ці кошти, за загальним правилом, оподатковуються по загальній ставці 50%. Це означає, що розмір витрат на правничу допомогу, які заявлені до стягнення, є фактично нижчим, ніж середньоринкова вартість послуг.

Зауважує, що обсяг роботи, яка була зроблена, видно не з договору, а з матеріалів справи. Гонорар визначений у фіксованому розмірі, що дозволяє суду не розбирати «абстрактне формулювання», яке, навпаки є абсолютно конкретним та зрозумілим.

Щодо співмірності, вважає, що справа, яка розглядалася, не може вважатися легкою. Не дарма ж суд її розглядав майже два роки. Легка справа не може складатися з кількох томів, що має місце в цій справі. Таким чином, категорія та складність справи дозволяє зробити висновок про те, що вартість правничої допомоги є обґрунтованою.

Від ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Яковлевої Т.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ярошенка О.О., у якому вона просить відмовити у задоволенні скарги.

Так, до заяви представником відповідача долучений акт про надання правничої (юридичної) допомоги від 09.09.2025 р., у якому вказано, що гонорар у розмірі 10 000,00 грн. сплачується за такі послуги: 1. представництво інтересів в суді І інстанції по справі №335/10744/23, в тому числі, складання всіх необхідних документів 8000,00 грн.; 2. гонорар успіху у випадку ухвалення судом І інстанції рішення про відмову у позові 2000,00 грн.

Зазначення такої послуги як представництво інтересів в суді І інстанції по справі №335/10744/23, в тому числі, складання всіх необхідних документів, є доволі абстрактним формулюванням і не дозволяє визначити чіткий обсяг наданих адвокатом послуг, відтак, неможливо оцінити співмірність вартості послуг обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Таке формулювання назви послуги як «складання необхідних документів» є доволі оціночним і суб`єктивним. Відтак, вартість правничої допомоги, визначена в акті є значно завищеною і необґрунтованою, особливо зважаючи на те, що у задоволенні більшості клопотань сторони відповідача було відмовлено, що підтверджується матеріалами справи. З даною позицією погодився суд першої інстанції, тому аргументи апеляційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки обставин, які вже розглянув суд першої інстанції.

Вказує, що обставина оподаткування адвокатом своєї діяльності ніяким чином не відноситься до обставин, які відповідно до ст. 137 ЦПК України враховуються для визначення співмірності витрат на оплату послуг адвоката.

Зазначає, що на час розгляду справи впливає завантаженість суду, зайнятість представників у інших судових процесах (представник відповідача сам зазначає, що ним було подано кілька клопотань про відкладення розгляду справи), відкладення судових засідань через безпекову ситуацію у м. Запоріжжі, що відбувалось неодноразово. Судом фактично розглядався об`єм доказів, які були подані разом із позовом, і їх кількість незначна. Відтак, справу не можна вважати складною.

У цьому контексті зазначає, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсної необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 р. у справі №910/15944/17).

Також, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони понесені, так і оцінюючи їх необхідність.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Яковлевої Т.В., та ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Ярошенка О.О., слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції входив із того, що неподання ОСОБА_2 попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не призвело до порушення принципів змагальності та рівності, оскільки не позбавило позивача можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України. Оцінивши подані стороною відповідача докази на підтвердження понесених судових витрат, предмет позову, категорію та складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, які були дійсно необхідними та неминучими для розгляду даної справи, суд першої інстанції виснував, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у сумі 5 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підтвердження надання правничої допомоги та її обсягу стороною відповідача до матеріалів справи додано: копію Договору про надання правничої допомоги від 12.04.2024, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Ярошенком О.О.; копію додаткової угоди № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 12.04.2024, про узгодження вартості послуг; копію рахунку на оплату № 01/09 від 05.09.2025 на суму 10 000,00 грн.; копію акту про надання правової допомоги від 09.09.2025 про те, що адвокат надав, а клієнт отримав наступні послуги: представництво інтересів в суді І інстанції по справі № 335/10744/23, в тому числі, складання всіх необхідних документів 8 000,00 грн.; гонорар успіху у випадку ухвалення судом І інстанції рішення про відмову у позові 2 000,00 грн.; копію квитанції № 5868-3022-3997-2792 від 09.09.2025 на суму 10 000,00 грн.

Від представника ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Яковлевої Т.В., до суду першої інстанції надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких він просив суд відмовити у задоволенні заяви.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною четвертою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.

Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено судом, 26.08.2025 до закінчення судових дебатів у справі представник відповідача - адвокат Ярошенко О.О. зробив заяву про те, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду та був заявлений орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу 10 000,00 грн.

У своїх запереченнях представник позивача послалася на те, що відповідач у встановлений ухвалою строк та спосіб не скористалась своїм правом на подання відзиву, в тому числі, на подання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які вона очікує понести, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні заяви.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Реалізація судом цього права в кожному конкретному випадку залежить від встановлених обставин справи, а також інших чинників.

Зокрема внаслідок доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 08 березня 2023 року в справі № 755/7694/20.

Вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення, суд правильно виснував, що неподання ОСОБА_2 попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не призвело до порушення принципів змагальності та рівності, оскільки не позбавило позивача можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України.

Беручи до уваги викладене та зважаючи на вищезазначені положення законодавства, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, взявши до уваги умови договору про надання правничої допомоги від 12.04.2024, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Ярошенком О.О.; додаткової угоди № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 12.04.2024, про узгодження вартості послуг; акту про надання правової допомоги від 09.09.2025; наявність заперечення ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Яковлевої Т.В., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яковлевої Тетяни Валентинівни, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Ярошенка Олександра Олеговича залишити без задоволення.

Додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко