РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 557/1746/24

Провадження № 22-ц/4815/1057/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Боймиструка С.В.,

суддів: Хилевич С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: ОСОБА_1 , Кузьменюк-Волошина Н.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьменюк-Волошиної Н.М. на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 16 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації земельних ділянок в державному земельному кадастрі, скасування державної реєстрації права приватної власності та визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління держгеокадастру у Рівненській області, ОСОБА_5 , у якому просив:

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянка, кадастровий номер: :01:001:0796, площею 0,1077 га,

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на земельна ділянку, кадастровий номер: :01:001:0797, площею 0,1369 га,

- скасувати державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:001:0797 та :01:001:0796 в Державному земельному кадастрі з закриттям поземельних книг;

- визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності з ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,2446 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (архівний кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0008);

- стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що придбавши квартиру АДРЕСА_2 у двоквартирному будинку 29 грудня 2004 року, він став співвласником земельної ділянки (архівний кадастровий номер :01:002:0008) разом із ОСОБА_5 на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику ( ОСОБА_3 ). Це відбулося відповідно до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України.

Вказує, що хоч з моменту продажу квартири (29 грудня 2004 року) майнові права на земельну ділянку у ОСОБА_3 були припинені, однак він незаконно та таємно від позивача узгодив план поділу з ОСОБА_5 спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0008 за адресою: АДРЕСА_1 , на дві земельні ділянки: площею 0,1077 га, з кадастровим номером :01:001:0796 (зареєстрована за ОСОБА_3 ); площею 0,1369 га, з кадастровим номером :01:001:0797 (зареєстрована за ОСОБА_4 ).

Позивач наголошує, що одноповерховий двоквартирний житловий будинок слід розглядати як багатоквартирний будинок. Відповідно, земельна ділянка, на якій він розташований, належить співвласникам на праві спільної сумісної власності. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення частки в натурі

Більш того підписаний ОСОБА_3 план поділу не відповідає фактичному землекористуванню, яке історично склалося між співвласниками, а ОСОБА_4 (новий власник квартири АДРЕСА_3 та другої ділянки) купив її після поділу, чекаючи, поки ОСОБА_5 оформить несправедливий поділ..

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 16 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд встановив, що позивач, ОСОБА_1 , набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 у двоквартирному будинку 29 грудня 2004 року. Відповідно до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, до нього як до нового власника нерухомого майна перейшло право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,2446 га (кадастровий номер :01:002:0008) разом із ОСОБА_5 . Право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на цю ділянку було припинено. Відтак суд зазначив, що за ОСОБА_1 необхідно було визнати право спільної сумісної власності на цю ділянку.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0008 після поділу припинила існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація була скасована.

Суд дійшов висновку, що підстави для визнання за ОСОБА_1 права спільної сумісної власності з ОСОБА_4 на таку (вже неіснуючу) земельну ділянку відсутні.

Суд не може замінити державну реєстрацію і, отже, не може визнати право власності на несформовану ділянку.

Також суд відмовив у скасуванні державної реєстрації права приватної власності відповідачів на новостворені ділянки (№:01:001:0796 та №:01:001:0797), оскільки позивач не довів і не надав суду доказів того, що поділ вихідної ділянки був проведений із порушенням, зокрема, через відступ від рівності часток або неврахування фактичного користування земельною ділянкою, що склалося історично.

Суд зазначив, що технічний паспорт, який вказує на частку попереднього власника ( ОСОБА_3 ) як 44/100 долі, ставить під сумнів доводи позивача про рівність часток.

Клопотання про призначення експертизи щодо фактичного користування позивачем не заявлялося.

Крім того, місцевий суд виходив з того, що право власності ОСОБА_4 на ділянку :01:001:0797 набуте на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 2024 року.

Позивач не звертався з вимогами про визнання цього договору недійсним і не надав доказів того, що правочин оспорений чи визнаний недійсним у судовому порядку.

Оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише його засвідченням, для скасування реєстрації необхідно встановити неправомірність підстави набуття права, чого позивач не зробив.

Також суд вказав, що позивач не обґрунтував, якими саме діями ОСОБА_4 були порушені, не визнавалися чи оспорювалися його права.

Зауважив, що у разі відсутності порушень прав позивача при поділі, належному способу захисту права відповідає вимога про витребування нерухомого майна від особи, на яку зареєстроване право власності (віндикаційний позов).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Кузьменюк-Волошина Н.М. , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач набув право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,2446 га (кадастровий номер :01:002:0008), придбавши квартиру АДРЕСА_2 29 грудня 2004 року. Це право перейшло до нього на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власнику ( ОСОБА_3 ), відповідно до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо виключної правової проблеми, що викладений у справі №910/18560/16 у постанові від 04.12.2018 року та Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17. Відповідно з 29 грудня 2004 року майнові права ОСОБА_3 на земельну ділянку були припинені (з цим погодився суд першої інстанції) та узгоджено з правовими висновками Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі №364/515/19.

Крім того, одноповерховий двоквартирний житловий будинок слід розглядати як багатоквартирний будинок (згідно постанови ВС у справі 461/9578/15). Земельна ділянка під ним належить співвласникам на праві спільної сумісної власності.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і вони не мають права на виділення частки в натурі.

Відтак, поділ спірної ділянки на дві окремі ділянки (0,1077 га та 0,1369 га №:01:001:0796 та №:01:001:0797 відповідно) був здійснений незаконно та з порушенням режиму спільної сумісної власності, оскільки відбувся без відома ОСОБА_1 , з особою, яка втратила усі правомочності щодо землі ще 29.12.2004 року.

На думку апелянта поділ земельної ділянки, що протизаконно проведений ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є нікчемним в силу ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України. ОСОБА_5 було достеменно відомо, що з 29.12.2004 року власником сусідньої квартири у будинку (кв. АДРЕСА_4 ) є ОСОБА_9 , який з сім`єю проживав там з 1998 року. Обізнаність у протиправності своїх дій ОСОБА_10 та ОСОБА_7 доведена матерілами справи, а вчинені ними у зв`язку із цим дії свідчать про наявність у них прямого умислу, спрямованого на поділ спірної земельної ділянки, який завідомо суперечив законності та напряму грубо порушував права та інтереси ОСОБА_11 .

Вказує, що судом не враховано висновок Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі №560/1049/16, у якій суд касаційної інстанції чітко вказав: «Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається».

Отож, на спірну земельну ділянку поширюється режим спільної сумісної власності, а не спільної часткової власності, а тому проведення будь-яких розрахунків щодо пропорційності часток у житловому приміщенні до земельної ділянки є безпідставним.

Позивач просив апеляційний суд скасувати рішення Гощанського районного суду від 16 травня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 подав заперечення, що суд розцінює як відзив, якими спростовує доводи ОСОБА_1 щодо своєї ролі та нібито фінансової зацікавленості у конфлікті, стверджуючи, що першопричиною проблеми стала шестирічна затримка розрахунків за квартиру з боку позивача. Він пояснює, що неможливість компромісу посилювалася незгодою позивача з розмірами його законної частки і «недружніми» стосунками між сусідами. Для підтвердження своєї позиції відповідач описує два епізоди, включаючи пропозицію безоплатної передачі своєї частини ділянки позивачу, яка залишилася без відповіді. Унаслідок цього відповідач офіційно відмовився від прав на присадибну ділянку у жовтні 2024 року, повернувши її у комунальну власність. Крім того посилається, на ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" за якою багатоквартирним є будинок, що складається з трьох і більше квартир. Просить Рівненський апеляційний суд залишити чинним рішення суду першої інстанції у справі № 557/1746/24.

Відповідач ОСОБА_4 подав заяву, у якій вважає його призначення відповідачем по справі сумнівним з позиції права і категорично не погоджуюсь з відміною поділу присадибної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ) і наданням ОСОБА_1 статусу її співвласника.

Стверджує, що спільна власність на землю не вирішить головну проблему ОСОБА_1 право на половину площі присадибної ділянки, що без доброї волі сусідів в контексті вимог статті 120 ЗК України є не реальним, тому що технічні характеристики приватизованих об`єктів придбаних на вторинному ринку не підлягають ревізії і коригуванню заднім числом новими власниками.

Крім того, вважає, що у разі задоволення позову на нього буде покладений невиправданий фінансовий тягар, оскільки він придбав у законний спосіб у ОСОБА_5 земельну ділянку, однак ОСОБА_5 померла.

Зазначив, що таким рішенням відновлюється невизначеність в земельний відносинах і напруженість стосунках між родинами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , чого не повинно бути при справедливому і правосудному розв`язанні даного земельного конфлікту.

Крім того, ОСОБА_4 подав заяву про зупинення провадження у зв`язку із смертю третьої особи ОСОБА_5 .

Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво (п.1 ч.1 ст. 251 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч.1 ст.48 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що клопотання про зупинення не підлягає до задоволення, оскільки ОСОБА_5 не закликалась до участі в справі, як сторона, тобто відповідач.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №482 від 23 квітня 1992 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 . Тип об`єкта: квартира, 4-х кімнатна, опис об`єкта: загальна площа квартири 79,9 кв.м, 1/2 Б - хлів, б - хлів, 1/2 В - погріб, 1/2 Д - вбиральна, 1/2 №1 - огорожа, 1/2 №2 - ворота (арк. спр. 21 т. 1).

Відповідно до даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 1998 року, ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Опис об`єкта: жила квартира 4-х кімнатна, загальна площа квартири 78,5 кв.м, до жилої квартири належать наступні надвірні будівлі і споруди: хлів (літера по плану 1/2 Б), хлів (літера по плану б), погріб (літера по плану 1/2 В), гараж - літня кухня (літера по плану Г), вбиральня (літера по плану 1/2 Д), огорожа (літера по плану 1/2 №1, №2) (арк. спр. 22, т. 1).

03 лютого 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі рішення Гощанської селищної ради від 30 вересня 2003 року за №245 стали співвласниками земельної ділянки площею 0,2446 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0008, що убачається з даних державного акту на право власності на земельну ділянку серії РВ №038499 від 03 лютого 2004 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №316960567 від 07 грудня 2022 року (арк. спр. 30, 31, 35 т. 1).

15 серпня 1998 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 5000 доларів США авансу (завдатку) за квартиру АДРЕСА_4 , про що склав розписку (арк. спр. 23 т. 1).

29 грудня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2446 га. ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний № 7024144.

Вказані обставини стверджуються даними: договору купівлі - продажу від 29 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Гощанського районного нотаріального округу Рівненської області Ящук О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1930, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6464786 від 10 лютого 2005 року, витягу з Державного реєстру правочинів №612060 від 29 грудня 2004 року, технічного паспорта (арк. спр. 24-29 т. 1).

Відповідно до існуючої на той час редакції ст.120 ЗК України, за якою при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, слід зазначити, що така угода між ОСОБА_1 та з іншої сторони з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не укладалась.

26 березня 2019 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 довіреність на вчинення усіх передбачених чинним законодавством дій по розподілу та підготовці документів для відчуження (після розподілу) земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0008, яка належала йому на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_5 (арк. спр. 33, 34 т. 1).

Будучи достовірно обізнаним про статус та номінальних власників спірної земельної ділянки - ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , з вимогами про внесення змін, а саме його даних до Державного акту на право власності на земельну ділянку РВ 038499 виданого Гощанською селищною радою 03 лютого 2004 року, або визнання його недійсним, ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування чи суду не звертався, не оспорював та в даній справі не надав доказів нечинності згаданого акту.

23 травня 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 затвердили технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, площею 0,2446 га, з кадастровим номером :01:002:0008 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), код 02.01, що в АДРЕСА_1 , на дві окремі земельні ділянки площею 0,1369 га та 0,1077 га, яка була розроблена на їх замовлення ППФ «АБРИС» (арк. спр. 170-200 т. 1).

Як установлено з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024 від 05 вересня 2024 року, на підставі технічної документації ППФ «АБРИС» від 23 травня 2024 року із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 09 липня 2024 року здійснена державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0797, площею 0,1369 га, в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0008, який скасовано (арк. спр. 38-48 т. 1).

15 липня 2024 року ОСОБА_3 на підставі поданої заяви про поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0008 зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0796, площею 0,1077 га, що установлено за даними інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотер, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №395500230 від 18 вересня 2024 року (а.с. 49-51 т. 1), витягу з Державного реєстру речових прав №387311636 від 18 липня 2024 року (арк. спр. 77 т. 1).

03 вересня 2024 року ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла ОСОБА_14 , та ОСОБА_4 уклали договори купівлі-продажу, які були посвідчені приватним нотаріусом Рівненського району Рівненської області Строкалем В.Д. та зареєстровані в реєстрі відповідно за №1194 та №1195:

-квартири АДРЕСА_5 . Опис об`єкта: квартира чотирьохкімнатна, загальною площею 78,5 кв.м, надвірні будівля та споруди: а - веранда, 1/2 Б - сарай, б - сарай, 1/2 В - погріб, Г - гараж-літня кухня, 1/2 Д - вбиральня, 1/2 №1 - огорожа, 1/2 №2 - огорожа (арк. спр. 241-244 т. 1);

- земельної ділянки, площею 0,1369 га, що розташована в АДРЕСА_1 , земельна ділянка відноситься до земель житлової і громадської забудови, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0797 (арк. спр. 237-239, т. 1).

ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі речових прав на вказані вище земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта: 6212) та квартиру (реєстраційний номер об`єкта: 212), що стверджується даними відповідних витягів (арк. спр. 240, 245 т. 1).

22 листопада 2024 року рішенням Гощанської селищної ради №3201 надано згоду ОСОБА_3 на прийняття у комунальну власність Гощанської селищної ради земельної ділянки, площею 0,1077 га, з кадастровим номером :01:001:0796, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на АДРЕСА_1 , та селищного голову уповноважено на укладення угоди про передачу права власності на вказану вище земельну ділянку (арк. спр. 113 т. 1).

Зазначене рішення не оскаржене, чинне, однак не виконане, оскільки на спірні земельні ділянки ухвалою Гощанського районного суду від 30 жовтня 2024 року накладено арешт.

Під час судового розгляду допитана свідок ОСОБА_15 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_4 та проживає у квартирі АДРЕСА_5 . Остання вказала на те, що квартиру та землю придбали вона з чоловіком, а оформили на сина, при оформленні договору стикнулися з питанням поділу землі, так як не могли домовитися з ОСОБА_1 , з яким конфліктна ситуація щодо землі наявна і на даний час. Зазначила, що її син участі у поділі земельної ділянки не брав, а в законний спосіб придбав землю, тому вона не бажає спільної сумісної власності та, щоб позивач ходив в неї під вікнами, також вказала на те, що після поділу земельної ділянки фактичне землекористування не змінилося.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, (провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Як передбачено ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК закріплює принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин другої, третьої статті 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто, позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що:

«власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) вказано, що:

«відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову».

30 листопада 2022 року Верховний Суд у справі № № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22 вказав, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб».

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 доводить, що разом з придбанням квартири АДРЕСА_4 набув право у спільної сумісної власності на земельну ділянку №:01:002:0008, яка відводилась для обслуговування всього будинку.

З матеріалів справи вбачається, що фактичною метою позову є повернення такої єдиної земельної ділянки у первинний правовий стан, у спільну сумісну власність співвласників будинку АДРЕСА_1 , який складається із двох квартир, із скасуванням існуюючого її поділу та в подальшому поділу земельної ділянки на умовах ОСОБА_1 , тобто 50 на 50, не дивлячись на те, що належна йому нерухомість складає 44/100 від всього домоволодіння.

З огляду на встановлений характер спору та усталену практику Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги не відповідають критерію належного та ефективного способу захисту. Оскільки позивач фактично посилається на вибуття земельної ділянки з його володіння та реєстрацію права за іншими особами на утворені внаслідок поділу нові земельні ділянки, тому вирішення спору повинно здійснюватися у межах віндикаційного позову до останнього набувача, де підлягає перевірці й питання добросовісності. У свою чергу, вимога про визнання права спільної сумісної власності також не може бути предметом самостійного позову в цих правовідносинах, оскільки відповідні обставини є правовою підставою, а не способом захисту.

Крім того, державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Така реєстрація здійснюється на підставі правовстановлюючих документів, які у разі задоволення позову лишаються чинними та можуть прийматися для державної реєстрації, тобто породжується правова невизначеність.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2), § 41).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 375, 381, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Кузьменюк-Волошиної Н.М. залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 16 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.

Шимків С.С.