Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2025 р.

м. Київ

справа № 755/21909/25

провадження № 2/755/15426/25

суддя Дніпровського районного суду м. Києва Галаган В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» (далі - ТОВ «ОПТИМЕД»), просить стягнути з відповідача ТОВ «ОПТИМЕД» на користь позивача середній заробіток за затримку виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.07.2025 року у справі № 755/22389/24 про поновлення позивача на роботі за період з 23.07.2025 року до 08.08.2025 року в розмірі 6 181,71 грн.; стягнути з відповідача ТОВ «ОПТИМЕД» на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 24 000,00 грн.; стягнути з відповідача ТОВ «ОПТИМЕД» на користь позивача компенсацію за не використані дні щорічної відпустки в розмірі 6 708,25 грн.; стягнути з відповідача ТОВ «ОПТИМЕД» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (за вирахуванням всіх необхідних платежів та податків) з 12 серпня 2025 року по дату ухвалення судом рішення суду у даній справі, з розрахунку 363,63 грн. за кожен день затримки.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що з 22.10.2018 року позивач працювала на посаді лікаря офтальмолога в ТОВ «ОПТИМЕД». 19.07.2024 року позивача було незаконно звільнено з роботи. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.07.2025 року у справі № 755/22389/24 наказ про звільнення було скасовано та позивача було поновлено на роботі з 19.07.2024 року. В частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі рішення допущено до негайного виконання. Однак, у порушення рішення суду в частині його негайного виконання, відповідачем видано наказ № 17-к про поновлення позивача на роботі лише 07.08.2025 року та надав позивачу можливість вийти на роботу лише з 11.08.2025 року, про що зазначено у наказі, а також відповідачем не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць. У зв`язку із невиконанням відповідачем законодавства про працю, позивачем 08.08.2025 року було подано заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що відповідачем було винесено Наказ №18-к від 08.08.2025 року. З огляду на вищевказані порушення відповідачем трудового законодавства, відповідач зобов`язаний сплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.07.2025 року по 08.08.2025 року у розмірі 6 181,71 грн. При цьому, на підставі ст. 44 КЗпП України, ураховуючи припинення трудового договору 08.08.2025 року на підставі ст. 38 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 24 000,00 грн. (8 000,00 грн.*3 міс.). Крім того, не виплаченою є компенсація на невикористані 51 день відпустки в сумі 13 648,83 грн. (268,33 грн./д*51 д.). Крім того, враховуючи, що позивач не працювала у день звільнення, оскільки відповідач видав наказ про допуск позивача до роботи з 11.08.2025 року, відповідач повинен був провести виплату всіх належних позивачу сум не пізніше 11.08.2025 року, однак дане зобов`язання відповідачем також не виконано, тому відповідачем має бути сплачено на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 12.08.2025 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденної зарплати в розмірі 363,63 грн.

13 листопада 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, та задоволено клопотання представника про витребування у відповідача додаткових доказів.

Представник відповідача ТОВ «ОПТИМЕД» не скористався процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву, законні вимоги суду щодо надання суду інформації про розмір посадового окладу лікаря офтальмолога ОСОБА_1 в період з 01 червня 2025 року по 08 серпня 2025 року та кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки лікаря офтальмолога ОСОБА_1 за період роботи з 22 жовтня 2018 року до 28 лютого 2022 року, - відповідачем не виконано, про поважні причини невиконання законних вимог суду відповідачем не повідомлено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, однією з підстав для припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що 22.10.2018 року на підставі трудового договору ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ТОВ «ОПТИМЕД» на посаду лікаря офтальмолога з посадовим окладом 8 000,00 грн. (а.с. 27-28, 29)

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року у справі № 761/9411/23, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ директора Спільного Українсько-Британського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» від 24.03.2022 № 8-к, яким було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 та поновлено дію трудового договору. Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (за вирахуванням всіх необхідних платежів і податків) у розмірі 72 985,76 грн. (а.с. 33-38, 39-43)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року у справі № 755/22389/25, визнано незаконним та скасовано наказ Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» від 19 липня 2024 року № 09-к про звільнення ОСОБА_1 згідно статті 38 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря офтальмолога Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» з дня незаконного звільнення, тобто з 19 липня 2024 року. Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 69 765 (шістдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят п`ять) гривень 80 копійок. Стягнуто з Спільного Українсько-Британського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимед» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі. (а.с. 9-23)

Наказом ТОВ «ОПТИМЕД» № 17-к від 07 серпня 2025 року на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року у справі № 755/22389/25 поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря офтальмолога ТОВ «ОПТИМЕД», наказано ОСОБА_1 приступити до виконання своїх посадових обов`язків 11 серпня 2025 року, надати ОСОБА_1 трудову книжку для оформлення на посаді лікаря офтальмолога, бухгалтерії виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. (а.с. 24)

08 серпня 2025 року ОСОБА_1 на ім`я генерального директора ТОВ «ОПТИМЕД» подано заяву про звільнення за власним бажанням 08 серпня 2025 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору. (а.с. 25)

Наказом ТОВ «ОПТИМЕД» № 18-к від 08 серпня 2025 року звільнено ОСОБА_1 з посади лікаря офтальмолога з 08 серпня 2025 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в зв`язку з набранням законної сили рішення Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/9411/23). (а.с. 26)

За даними табелів обліку використання робочого часу працівників за квітень 2024 року та за червень 2024 року посадовий оклад лікаря офтальмолога ОСОБА_1 становив 8 000,00 грн. (а.с. 29, 30)

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові від 18.08.2022 у справі №560/7496/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст.236 КЗпП).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» (синонім - зволікання), за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (див. постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.

Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18)

За вимогами ст. 116 КЗпП Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статті 116, 117 Кодексу законів про працю України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Таким чином, аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною 1 статтi 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. (постанова Об`єднаної Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18)

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Статтею 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, встановивши порушення відповідачем строку виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ТОВ «ОПТИМЕД» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 23.07.2025 року по 08.08.2025 року (17 днів) в розмірі 6 181,71 грн. (363,63 грн.*17 днів), з розрахунку середньоденної заробітної плати, обчисленої за два останні місяці роботи до дати звільнення, з урахуванням встановленого судом посадового окладу в розмірі 8 000,00 грн., тобто в сумі 363,63 грн. (8 000,00 грн.*2/(21 день+23 дні).

Крім того, відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, визначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2, 6 статті 40, пункту 6 ч. 1 статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Виплата вихідної допомоги проводиться з усіма іншими сумами, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, в день звільнення (ст. 116 КЗпП України).

Таким чином, враховуючи звільнення позивача з роботи 08.08.2025 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України - внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої ним у день звільнення позивача з роботи вихідної допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати в сумі 24 000,00 грн. (8 000,00 грн./*3 міс.)

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустку», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупиА І групи.

Таким чином, період з дати поновлення позивача на роботі за рішенням суду, тобто з 19.07.2024 року до дати звільнення позивача з роботи, тобто до 08.08.2025 року, а також період встановленого рішенням суду незаконного припинення дії трудового договору з позивачем з 01.03.2022 по 28.02.2023 року, є складовою стажу роботи позивача, що надає право на щорічну основну відпустку (51 день), яка не була нарахована та виплачена відповідачем в день звільнення позивача з роботи та становить 13 648,83 грн., з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 268,33 грн., розрахованої за вказаний період відповідно до рішень суду, що долучені до матеріалів даної справи.

Разом з тим, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними положеннями діючого трудового законодавства, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ТОВ «ОПТИМЕД» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка виникла у зв`язку з невиплатою у день звільнення всіх передбачених законом сум при звільненні, тобто з 12.08.2025 року (включно), по день ухвалення даного рішення суду вказаних сум, тобто по 10.12.2025 року (включно), що становить 87 робочих днів (363,63 грн. х 87 робочих днів = 31 635,81 грн.).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні підлягає до задоволення.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 38, 40, 94, 116, 117, 233, 235, 236 Кодексу законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» (, м. Київ, пров. Несторівський, 13/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за затримку виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.07.2025 року у справі № 755/22389/24 про поновлення позивача на роботі за період з 23.07.2025 року до 08.08.2025 року в розмірі 6 181 (шість тисяч сто вісімдесят одну) гривню 71 копійку.

Стягнути з Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» (, м. Київ, пров. Несторівський, 13/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу в розмірі 24 000 (двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути з Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» (, м. Київ, пров. Несторівський, 13/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію за не використані дні щорічної відпустки в розмірі 6 708 (шість тисяч сімсот вісім) гривень 25 копійок.

Стягнути з Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» (, м. Київ, пров. Несторівський, 13/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (за вирахуванням всіх необхідних платежів та податків) з 12 серпня 2025 року по дату ухвалення рішення суду у даній справі у розмірі 31 635 (тридцять одну тисячу шістсот тридцять п`ять) гривень 81 копійку.

Стягнути з Спільного Українсько-Британського Підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТИМЕД» (, м. Київ, пров. Несторівський, 13/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять ) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 грудня 2025 року.

Суддя: В.І. Галаган