Провадження № 22-ц/ 812/2084/25
У Х В А Л А

09 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/3601/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участю представниці позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідачки ОСОБА_3 про зупинення провадження у цивільній справі, що розглядається за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_3 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності,

В С Т А Н О В И В:

11 травня 2025 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_6 та її синам ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в 1985 році на підставі відповідного ордеру надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_6 в 2010 році в даній квартирі продовжували бути зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року в справі № 490/1986/18 було визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2022 року в справі № 490/1986/18 заочне рішення від 17 грудня 2018 року скасовано та ухвалою суду від 09 грудня 2022 року провадження у справі закрито з підстав передбачених пунктом 7 частини 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з настанням смерті фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

26 жовтня 2020 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане управлінням Комунального майна Миколаївської міської ради. Вказане свідоцтво було видано на підставі розпорядження від 26 жовтня 2020 року № 1496-р, яким квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_7 відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Перед видачею свідоцтва ОСОБА_7 була надана довідка про склад сім`ї від 13 липня 2020 року в якій останній зазначений як єдина зареєстрована особа в даній квартирі. Ця довідка в свою чергу була видана на підставі даних у відповідності до яких позивач був знятий з реєстрації на підставі заочного рішення, яке було скасовано.

22 січня 2021 року вищевказане свідоцтво було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 56267815.

Таким чином оскаржувані розпорядження та свідоцтво підлягають скасуванню, оскільки ОСОБА_5 був знятий з реєстрації на підставі заочного рішення суду, яке було скасоване. Якби позивач не був незаконно знятий з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , він також мав би право оформити своє право власності на квартиру.

Посилаючись на викладене ОСОБА_5 просив суд визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 26 жовтня 2020 року № 1496-р та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 видане 26 жовтня 2020 року Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради і зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 січня 2021 року за індексним номером

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 26 жовтня 2020 року № 1496-р «Про приватизацію житла по АДРЕСА_2 » та свідоцтво про право власності видане 26 жовтня 2020 року № 1496 Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради, згідно з яким ОСОБА_9 належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та Управління комунального майна Миколаївської міської ради по 403 грн 70 коп. з кожного, сплаченого позивачем судового збору.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її представник - ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Носов О.М., заявив клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з мобілізацією позивача ОСОБА_4 на службу в Збройні Сили України.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокатка Зеленська А.П., заперечуючи проти заявленого клопотання, пояснювала, що позивач не має наміру зупиняти провадження у справі за його позовом, а бажає захистити свої права в суді через своїх представників, які брали участь у суді першої інстанції та в апеляційному суді.

Вирішуючи клопотання, колегія суддів апеляційного суду зауважує на наступному.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, свобод чи інтересів (стаття 2 ЦПК України). Досягнення цієї мети відбувається через дію основоположних засад судочинства, зокрема верховенства права, рівності сторін та диспозитивності.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частини 1 та 5 статті 4 ЦПК України).

Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права (частина 1 статті 10 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3 статті 13 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.

Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.

У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Отже, правила, визначені пунктом 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.

Між тим, Велика Пала Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 дійшла висновку про таке: «коли суд вирішує питання щодо зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, в оцінці процесуального обов`язку щодо зупинення провадження йому потрібно враховувати особисту думку сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, яка перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Якщо військовослужбовець наполягає на розгляді справи без його участі чи за участю його представника, то в суду немає підстав для зупинення провадження у справі.

110. Застосування правила, сформульованого у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України, всупереч волі особи, на захист якої воно спрямовано, становитиме прояв надмірного формалізму. Таке застосування перетворить захисну гарантію на перешкоду в доступі до правосуддя, стане наслідком невиправданого затягування судового процесу та порушення права особи на своєчасний судовий розгляд, що є несумісним із завданнями судочинства та стандартами статті 6 Конвенції.

111. Такий стан речей має зберігатися до тих пір, поки військовослужбовець - сторона у справі чи третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не повідомить суду про бажання скористатися гарантією, визначеною пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України».

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено апеляційний судом позивач ОСОБА_5 є військовослужбовцем та внаслідок мобілізації проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою командира цієї військової частини за формою 5 від 03 жовтня 2025 року № 1165. Від позивача ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надходило клопотань про зупинення провадження у справі. З огляду на те, що його інтереси і в суді першої інстанції та в апеляційному представляли його представники адвокатки Труба К.Б. та Зеленська А.П., то можна дійти висновку, що позивач наполягав на розгляді справи за участю його представників, а тому апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для зупинення провадження у справі.

З урахуванням наведеного, в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Носова О.М. слід відмовити.

Керуючись статтями 251, 381 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , адвоката Носова Олександра Миколайовича, відмовити.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року.