ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9796/25 Справа № 182/4766/24 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом, посилаючись на наступні обставини. 20 серпня 1994 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_2 . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.05.2024 року даний шлюб було розірвано. В період шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім`ї подружжям було придбано автомобіль марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 . Транспортний засіб було зареєстровано на ім`я відповідача. Оскільки автомобіль придбаний в період шлюбу, позивачка вважає що має право визнати за собою право на частку зазначеного авто. Згідно висновку про вартість майна, складеного на підставі Договору на проведення незалежної оцінки № GP240801-002 від 01.08.2024 року, середня ринкова вартість спірного автомобіля складає 286600,00 грн. З огляду на викладене вище, просить суд, визнати транспортний засіб марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділити даний автомобіль у приватну особисту власність ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію частки середньої вартості спірного автомобіля в розмірі 143 300,00 грн., та судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн., витрат на оплату здійснення незалежної оцінки в розмірі 2500 грн., витрат на сплату судового збору в сумі 1 433,00 грн. за подання позовної заяви, і 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього 9 538,60 грн. (а.с.3-7).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено.

Визнано транспортний засіб марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2351 см. куб, VIN-код НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виділено транспортний засіб марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2351 см. куб, VIN-код НОМЕР_2 в особисту приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію частини середньої ринкової вартості автомобіля марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2351 см. куб, VIN-код НОМЕР_2 , в розмірі 143 300,00 (сто сорок три тисячі триста грн. 00 коп.).

Стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 433,00 (одна тисяча чотириста тридцять три грн. 00 коп.), витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 605, 60 (шістсот п`ять грн. 60 коп.), витрати на оплату послуг за проведення незалежної оцінки автомобіля 2 500 (дві тисячі п`ятсот грн. 00 коп.), витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 (п`ять тисяч грн. 00 коп.) а всього 9 538,60 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять вісім грн. 60 коп.) (а.с.67-71).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, оскільки останнє ухвалене з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, не ґрунтується на засадах верховенства права та є необґрунтованим. Апелянт просить постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що не був повідомлений судом першої інстанції про судову справу № 182/4766/24, тим самим був позбавлений права надати свою правову позицію, був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, які передбачені ЦПК України (а.с.81-91).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі зазначає при розгляді справи судом 1 інстанції було порушено норми процесуального права, які виразилися у неповідомленні відповідача належним чином про розгляд даної справи.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно зі ст. 8 ч. 1 ЦПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні; про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (ст. 211 ч. ч.1, 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зазначено, що: «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою».

Враховуючи вищевикладене, та наявні в матеріалах справи докази щодо неналежного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 20.08.1994 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане 20.08.1994 року, актовий запис про реєстрацію шлюбу № 697 (а.с.8).

Шлюбні стосунки між сторонами припинено, шлюб розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.05.2024 року, яке набуло чинності 26.07.2024 року (а.с.29).

В період шлюбу подружжям було придбане рухоме майно, яке складається з транспортного засобу марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , який на підставі договору купівлі-продажу № 00090/04/5142/2016 від 25.03.2016 року зареєстровано за ОСОБА_2 (документ видав ТСЦ МВС №5142 РСЦ МВС в Одеській області) (а.с.12).

На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами частин 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63 та ч.1 ст.65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Як вбачається в матеріалах справи, подружжям 25.03.2016 року, тобто в період шлюбу був придбаний автомобіль марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , отже є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Позивачем доведено в ході розгляду справи обґрунтованість заявлених вимог щодо поділу спірного майна, яке є спільною сумісною власністю сторін. Обґрунтовуючи вартість майна, позивачка посилалася на висновок про вартість майна, складений на підставі Договору на проведення незалежної оцінки № GP240801-002 від 01.08.2024 року, згідно якого середня ринкова вартість спірного автомобіля складає 286600,00 грн.

Суд 1 інстанції, вирішуючи питання про стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, прийняв зазначений висновок, як належний та допустимий доказ.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що не погоджується з судовим рішенням, оскільки вважає, що судом безпідставно взято до уваги звіт про вартість майна, наданий позивачкою. Так, він зазначає, що зазначений звіт було зроблено без огляду спірного автомобіля і без його повідомлення.

У судовому засіданні 10 грудня 2025 року відповідач заявив клопотання про долучення до матеріалів справи докази щодо оцінки спірного транспортного засобу. Оскільки дана справа була розглянута за відсутності відповідача та без його належного повідомлення щодо розгляду справи, судом було задоволено дане клопотання та долучено до матеріалів справи звіт № 09/11 про оцінку транспортного засобу, складений 26 листопада 2025 року ФОП ОСОБА_3 .

З огляду на наявність спору між сторонами, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд вважає за доцільне при ухваленні рішення враховувати як доказ саме звіт № 09/11 про оцінку транспортного засобу від 26 листопада 2025 року, який надано відповідачем, оскільки огляд транспортного засобу KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 проводився за місцем зберігання автомобіля у присутності власника.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У відповідності до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01.02.2017 року у справі 541/642/13-ц зазначила, що кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України у випадку неподільності об`єкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто, при наявності такої кількості об`єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об`єктів майна одному з подружжя, частину - іншому і, таким чином, припинити як спільну власність, так і сам спір, як існуючий, так і такий що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям.

Враховуючи вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі), а тому за кожним із подружжя слід визнати право власності на частку даного автомобіля.

Беручи до уваги середню ринкову вартість автомобіля марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , визначену у висновку про вартість майна, складеному 26.11.2025 року ФОП ОСОБА_3 (сертифікат № 394/2024 від 14.08.2024 року), яка складає 223 407,00 грн., виходячи з принципів рівності та справедливості, враховуючи, що спірний автомобіль є неподільною річчю, при вирішенні питання щодо стягнення компенсації 1/2 частини вартості майна, суд обраховує частину середньої ринкової вартості наступним чином: 223 407,00 / 2 = 111 703,50 грн. А отже дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в рахунок компенсації вартості частки спірного автомобіля, після чого передати зазначений автомобіль в особисту приватну власність відповідача.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

За викладених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення слід скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, задовольнивши їх частково.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати транспортний засіб марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2351 см. куб, VIN-код НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виділити транспортний засіб марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2351 см. куб, VIN-код НОМЕР_2 в особисту приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), грошову компенсацію частини середньої ринкової вартості автомобіля марки KIA SORENTO, 2004 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2351 см. куб, VIN-код НОМЕР_2 , в розмірі 111 703,50 грн. (сто одинадцять тисяч сімсот три гривні п`ятдесят копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2025 року.

Судді: