ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі головуючого судді Колесника О.М., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював на посаді заступника директора Департаменту адміністративного забезпечення Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 21.11.2017 року та звільнився за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом від 20.10.2022 № 1780/ос. Однак відповідачем не було дотримано вимог статті 116 КЗпП України, оскільки із позивачем не проведено остаточного розрахунку в день його звільнення 03.11.2022 року, позивачу не виплачені належні та гарантовані до виплати позивачу кошти відповідно до норм діючого у кошти відповідно до норм діючого у АТ «Укрзалізниця» колективного договору, а саме матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік. За таких умов, позивач звертається із даною позовною заявою про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ст.178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву. Так, 29 жовтня 2025 року представником відповідача подано до суду відзив на позов, у якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, оскільки на день звільнення позивача та у період дії воєнного стану рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» про виплату чи відновлення виплати заявлених позивачем видів матеріальної допомоги не було, тому фактичне нарахування та виплата коштів у день звільнення позивача не проведена. Всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни, тому рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплати, передбачених, зокрема, колективним договором, що відповідає ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності о вимог позивача.

03 листопада 2025 року представником позивача було подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що відповідачем неправомірно не проведено остаточного розрахунку з позивачем в день звільнення, як того вимагає чинне трудове законодавство, зокрема, не були виплачені належні та гарантовані до виплати - кошти відповідно до норм діючого у АТ «Укрзалізниця» колективного договору, а саме матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік, у зв`язку з чим, ці кошти, а також середній заробіток підлягає стягненню в судовому порядку. Відповідачем неправомірно призупинено виплату матеріальної допомоги, у зв`язку з чим порушені законні права та гарантії позивача, передбаченні законодавством України.

14 листопада 2025 року представником відповідача подано до суду заперечння на відповідь на відзив, у якому останній вказує, що відповідачем визнаються фактичні обставини справи, а саме - не нарахування та невиплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік. При цьому, АТ «Укрзалізниця» не визнає порушення умов трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 , що вбачається з правового обґрунтування відзиву на позов. Тому висновок представника позивача про законність та обґрунтованість позовних вимог, який ґрунтується та хибному тлумаченні визнання відповідачем певних обставин даного спору, є таким, що не заслуговує на увагу.

Від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора Департаменту адміністративного забезпечення Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 21.11.2017 року та звільнився 03.11.2022 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом від 20.10.2022 № 1780/ос.

Пунктом 2.2.10. Колективного договору, укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 року, з наступними змінами і доповненнями, передбачено «надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки ).

20.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голови правління АТ «Укрзалізниця» з заявою, у якій просив надати йому щорічну відпустку тривалістю 14 календарних днів з 21 жовтня 2022 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та звільнити його із займаної посади за власним бажанням в останній день відпустки.

Наказом № 1780/ос від 20.10.2022 року ОСОБА_1 надана щорічна відпустка з 21.10.2022року до 03.11.2022 року включно тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 21.11.2021 року до 20.11.2022 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору після окремого рішення правління.

Згідно із ст. 6 ЗУ «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст.12 ЗУ «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Згідно із ст. 23 ЗУ «Про відпустки», витрати, пов`язані з оплатою відпусток, передбачених статтями 6, 7, 8, 13, 14, 15, 15-1, 16, 18-1 і 19, 19-1 цього Закону, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники.

Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка не менше ніж на 14 календарних днів з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплата якої має бути проведена після окремого рішення правління. При звільненні позивачу також не була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

За вимогами ст. 116 КЗпП Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, однією з підстав для припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця .

Пунктом 2.2.10. Колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 року, з наступними змінами і доповненнями (далі - Колективний договір), передбачено «надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки ) .

Протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано: «…додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами матеріальної допомоги, структурних підрозділів, зокрема призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до наказу №1780/ос від 10.10.2022 ОСОБА_1 надано щорічну щорічна відпустка з 21.10.2022року до 03.11.2022 року включно тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 21.11.2021 року до 20.11.2022 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору після окремого рішення правління. Звільнено ОСОБА_1 , заступника директора Департаменту адміністративного забезпечення, 03 листопада 2022 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та припинено дію трудового договору від 20.11.2017 року №201. Виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку 16 днів: за період з 21.11.2020 до 20.11.2021 в кількості 3 календарні дні, за період з 21.11.2021 до 20.11.2022 в кількості 13 календарних днів.

З даним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 22.10.2022 року під особистий підпис та отримав його копію.

В день звільнення, 03.11.2022 року, ОСОБА_1 не працював, а перебував у щорічній відпустці, в зв`язку з чим вручити позивачу повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні особисто, відповідач не мав можливості. За таких обставин, роботодавець зробив це письмово, направивши в автоматизованому режимі засобами облікової системи АСБО «Фобос» на його особисту електронну пошту позивача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначену у його особистих документах, розрахункові документи (листи) за жовтень та листопад 2022 року).

Факт направлення відповідних розрахункових документів на електронну пошту позивача, зазначену ним в особистих облікових документах, свідчить про виконання відповідачем свого обов`язку ознайомити ОСОБА_1 про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно до ст. 223 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Так, вважаючи своє право на отримання вказаної матеріальної допомоги порушеним у зв`язку з її невиплатою, позивач мав би звернутися до суду з вимогою про її стягнення протягом трьох місяців з моменту отримання такого повідомлення до 03.02.2023 року, що узгоджується з приписами ч.2 ст.116 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 в справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Також, у постанові Верховного Суду від 30.07.2021 у справі № 263/6538/18 зроблено наступний висновок: «як поважні причини пропуску строку, встановленого в ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

Таким чином, враховуючи, що позивач не звертався до відповідача з приводу виплати щорічної допомоги на оздоровлення 2022, 2023, 2024 роках та не оскаржував у тримісячний строк невиплату щорічної допомоги на оздоровлення, відповідачем було проведено розрахунок з позивачем у тому числі з врахуванням п.2.1.3 Колективного договору, що узгоджується з ст. 23 ЗУ «Про відпустки» відповідно до якого витрати, пов`язані з оплатою відпусток здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, з врахуванням воєнного стану та обмежень щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки роботодавець вимоги ст. 116 КЗпП України та діючого трудового законодавства не порушив.

Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги.

Оскільки, вимога позивача про стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною вимогою від позовних вимог про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги, в задоволенні якої судом відмовлено, тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись стст. 137, 141, 142, 158, 274-279, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

СУДДЯ: КОЛЕСНИК О.М.