Справа № 345/5745/25
Провадження № 2/515/2148/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 грудня 2025 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області

в складі головуючого судді Дем`янової О.А.,

з участю секретаря судового засідання Унгурян Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Татарбунари Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2025 року фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року Комунальне підприємство «Екосервіс» (далі-КП«Екосервіс») Калуської міської ради визнано банкрутом. Відповідно до протоколу електронного аукціону №BRD001-UA-226 від 07.11.2024 переможцем аукціону є ФОП ОСОБА_1 14.11.2024 року на підставі вказаного протоколу аукціону між КП «Екосервіс» Калуської міської ради та ФОП ОСОБА_1 укладено акт про придбання майна на аукціоні. Придбавши майно КП «Екосервіс» Калуської міської ради, позивач отримав право вимоги, яке раніше належало КП «Екосервіс» Калуської міської ради, що надає статус правонаступника, тобто є новим кредитором до фізичних осіб боржників за надані послуги з поводження з побутовими відходами згідно з додатком №1 до Акту про придбання майна на аукціоні від 14.11.2024 року, зокрема до боржника за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відповідно до Акта звірки розрахунків за особовим рахунком № НОМЕР_2 за вказаною адресою проживає двоє мешканців та за період з 01.01.2019 року до 31.12.2024 року розмір наданих послуг з управління побутовими відходами відповідачу становить 643,72 грн. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 446737782 від 08.10.2025р.) за адресою: АДРЕСА_1 , власником квартири є ОСОБА_2 . Оскільки відповідачем не погашено дану заборгованість перед позивачем, як правонаступником КП «Екосервіс», позивач має право вимагати відшкодування інфляційних витрат, розмір яких склав 163,62 грн та нарахування 3% річних на суму заборгованості, що становить 48,31 грн. Відповідач добровільно вказану заборгованість не погашає, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить стягнути в примусовому порядку вказану вище заборгованість та судові витрати по справі у сумі 7968,96 грн.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2025 року справу передано за підсудністю до Татарбунарського районного суду Одеської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 листопада 2025 року справу передано судді Дем`яновій О.А.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представник позивача, у судове засідання не з`явилася, про день слухання справи була повідомлена належним чином. 05 грудня 2025 року через підсистему "Електронний суд" подала клопотання про долучення доказів з додатком, у якому просить стягнути з відповідача на користь ФОП ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3171,13 грн. Також, надіслала додаткові пояснення у справі та клопотання, в якому виправила помилково вказаний у позові номер особового рахунку відповідача з «№ НОМЕР_1 » на «№ НОМЕР_2 ».

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлявся запит до ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі ОСОБА_3 .

Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №1890931 від 14.10.2025 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачу судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку за місцем його проживання направлялась ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, на адресу суду повернувся поштовий конверт, який відповідачем не був отриманий (а.с.31).

Згідно з ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «Відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18).

Судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Між тим, відповідач не скористався своїм правом подати відзив у встановлений судом строк.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до вимог ст.ст. 19, 279 ЦПК України вказана справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися.

У зв`язку із неявкою відповідача та не повідомленням про поважність причин неявки, в порядку, визначеному статтею 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд постановив провести розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 листопада 2024 року відбувся електронний аукціон BRD001-UA-226 з продажу майна банкрута-комунального підприємства "Екосервіс" по лоту №15.

Відповідно до протоколу електронного аукціону BRD001-UA-226 від 07 листопада 2024 року переможцем аукціону є ФОП ОСОБА_1 (а.с.36-37).

Згідно з Актом про придбання майна на аукціоні від 14 листопада 2024 року на підставі вищевказаного протоколу про проведення аукціону, КП "Екосервіс" в особі ліквідатора банкрута-арбітражного керуючого Ковальського І.І. передав ФОП ОСОБА_1 у власність майно банкрута згідно лота №15 на загальну суму 91006,27 грн. 13 листопада 2024 року покупцем проведено повну сплату ціни за придбане майно на аукціоні по лоту №15 у вказаній сумі шляхом перерахування коштів на ліквідаційний рахунок продавця (а.с.38-39).

Із Додатку №1 до Акту придбання майна на аукціоні вбачається, що переможцю аукціону передано право вимоги по заборгованості у сумі 643,72 грн по особовому рахунку № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , абонентом вказаний ОСОБА_4 (а.с.42).

Відповідно до статті 1 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги, є індивідуальним споживачем.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (ст. 1 ч. 1 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

В силу дії п. 5 ч. 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст.9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст.67 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За ст. 151 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. (ст.162 Житлового кодексу України).

Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власник або наймач житлового приміщення та повнолітні члени його сім`ї, що мешкають разом з ним, зобов`язані своєчасно та у повному обсязі вносити плату за надані житлово-комунальні послуги згідно зі ст.ст.66-68 Житлового кодексу України.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом п.п.5,6 ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з ч.2 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний сплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

КП «Екосервіс» здійснювало вивезення та захоронення твердих побутових відходів на території Калуської територіальної громади. Послуги населенню надавались фактично, оскільки КП «Екосервіс» було єдиним виконавцем послуг з вивезення побутових відходів на території Калуської територіальної громади. Тарифи з вивезення побутових відходів на території Калуської територіальної громади затверджувалися рішеннями виконавчого комітету Калуської міської ради (а.с.67,68,69-70,71,73).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 446737782 від 08.10.2025року за адресою: АДРЕСА_1 , власником квартири є ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири серія та номер Д-1349, виданого 18.07.2001 року, виданого приватним нотаріусом Калусього Нотаріального округу Тихан О.М. (а.с.43-44).

Таким чином, між КП «Екосервіс» та відповідачем виникли відносини щодо надання послуг з управління побутовими відходами на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_2 .

КП «Екосервіс» надавав відповідачу відповідні послуги, однак останній не виконував свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги.

Відповідно до Акту звірки розрахунків заборгованість абонента ОСОБА_4 згідно договору №129372019 за адресою; АДРЕСА_1 за період з 01.01.2019 по 31.12.2024 року складає 643,72 грн (а.с.40).

Таким чином, доказами підтверджується перехід права вимоги позивача до відповідача щодо заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 , яка становить 643,72 грн.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказані норми права визначають такі ознаки відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18.

Отже, у разі заміни сторони зобов`язання до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Позивачем не надано доказів того, що набуте ним право вимоги заборгованості відповідача включає в себе нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Зокрема, акт про придбання майна на аукціоні не передбачає, що позивач набув право вимоги, окрім суми боргу, на такі нарахування.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач набув права на нарахування 3% річних та інфляційних з моменту набуття права вимоги на дебіторську заборгованість КП «Екосервіс», тобто з 14.11.2024 року.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з ОСОБА_2 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Із наданого позивачем розрахунку 3% річних вбачається, що розрахунок здійснено за період з липня 2019 року по 02.10.2025 року (а.с.35).

Однак, беручи до уваги висновок суду про необхідність нарахування 3% річних з моменту набуття позивачем права вимоги за боргом ОСОБА_2 та беручи до уваги кінцеву дату нарахування, вказану позивачем у його розрахунку - 02.10.2025 року, судом здійснено відповідний розрахунок 3% річних за період з 14.11.2024 року по 02.10.2025 року за формулою:

Сума 3% річних = (Сума боргу ? Кількість днів прострочення ? 3) / (100 ? 365).

Так, сума 3% річних за період з 14.11.2024 року по 31.12.2024 року складає:

2,53=(643,72х48х3)/(100х366)

сума 3% річних за період з 01.01.2025 року по 02.10.2025 року складає:

14,54=(643,72х275х3)/(100х365)

Отже, сума 3% річних за період з дня набуття права вимоги за заборгованістю ОСОБА_2 до дати, вказаної позивачем у розрахунку - 02.10.2025 року складає 17,07 грн (2,53+14,54).

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на свою користь інфляційних витрат та надано відповідний розрахунок за період з липня 2019 року по 07.10.2025 року, згідно з яким сума інфляційних витрат складає 163,62 грн (а.с.34).

Вивчивши вказаний розрахунок, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування позивачем інфляційних витрат до набуття позивачем права вимоги за заборгованістю відповідача 14.11.2024 рок та здійснивши розрахунок, використовуючи відповідну формулу, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача інфляційних витрат у сумі 63,70 грн, а саме:

(Інфляційні нарахування)= (Сума боргу) ? (Сукупний індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу)

(Сума боргу) сума простроченого боргу.

(Сукупний індекс інфляції) добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Інфляційні нарахування = 643,72х101,9%х101,4%х101,2%х100,8%х101,5%х100,7%х101,3%х100,8%х99,8%х99,8%х100,3%х100,9%/100 -643,72

Де: період розрахунку 14.11.2024 - 07.10.2025, сукупний індекс інфляції - 109,896%, сума боргу, пред`явлена позивачем -643,72 грн; сума боргу з урахуванням інфляції - 707,42 грн; інфляційні витрати - 63,70 грн.

Таким чином, згідно проведеного судом розрахунку, розмір нарахованих за період з 14.11.2024 року до 07.10.2025 року 3% річних складає 17,07 грн, а інфляційних втрат 63,70 грн.

Доказів належного виконання зобов`язань відповідач суду не надав, не подав будь-яких доказів на спростування користування ним наданими йому КП «Екосервіс» послугами.

Таким чином, вимоги позивача слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 724,49 грн, в тому числі: 643,72 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 14.11.2024 року до 07.10.2025 року; інфляційні втрати у розмірі 63,70 грн; 3% річних у розмірі 17,07 грн. В задоволенні решти позову слід відмовити за безпідставністю.

Визначаючи розмір понесених витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що вказана позовна заява подана через систему «Електронний суд», та відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачено із застосуванням понижуючого коефіцієнту відповідного розміру ставки судового збору - 0,8, що становить 968,96 грн.

Враховуючи те, що позов ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, визначає позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнувши їх ОСОБА_2 .

Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у сумі 724,49 грн, що становить 84,67 % від пред`явленої позивачем суми стягнення, при поданні позовної заяви сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн, відтак до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача належить судового збору 820,41 грн (968,96х84,67/100).

Також, представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3171,13 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано Договір про надання правової допомоги №14-01 від 14 липня 2025 року між ФОП ОСОБА_1 та адвокатським бюро "Юлії Біжко" (а.с.48-50), Додаток до договору №14/01 (а.с.51), Додаток №2 до цього Договору (а.с.52), у якому сторони погодили вартість однієї години праці адвоката на рівні 2000,00 грн.

Згідно з актом №243 здачі-приймання до Договору про надання правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року загальна вартість наданих адвокатських послуг складає 3171,13 грн (а.с.59).

Таким чином, суд під час вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оцінивши обґрунтованість пред`явлених вимог, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення цієї вимоги з огляду на наступне.

Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт (постанова Верховного Суду від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22). Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.

Враховуючи на відсутність клопотання відповідача щодо зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи, то заявлена сума на відшкодування правничої допомоги підлягає до стягнення пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 84,67% від пред`явленої позивачем суми стягнення, тобто у розмірі 2684,99 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 526, 530, 536, 612, 625, 1050 ЦК України, ст.ст. 1, 5, 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 81, 137, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 724 (сімсот двадцять чотири) грн 49 коп, яка складається із заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 643 грн 72 коп, інфляційних витрат у сумі 63 грн 70 коп, 3% річних у сумі 17 грн 07 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у сумі 820 (вісімсот двадцять) грн 41 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на надання професійної правничої допомоги у сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 99 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 09 грудня 2025 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Суддя О.А.Дем`янова