Справа № 454/4945/21 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О. А.
Провадження № 22-ц/811/485/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
Провадження № 22-ц/811/2920/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Cуддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.

Секретар Іванова О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу №454/4945/21 за апеляційними скаргами Головного управління національної поліції у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 січня 2025 року та апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі ГУНП у Львівській області та Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, третя особа: поліцейський сектор реагування патрульної поліції відділення поліції №2 Червоноградського (Шептицького) ВП ГУНП у Львівській області Воробйов Олександр Валерійович,- про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності

в с т а н о в и в :

28 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі ГУНП у Львівській області та Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, третя особа: поліцейський сектор реагування патрульної поліції відділення поліції №2 Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області Воробйов Олександр Валерійович,- про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Позовна заява мотивована тим, що постановою поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 (Сокальського відділення) Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області, третьої особи у справі ОСОБА_2 від 29 березня 2021 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. за те, що, нібито, 29 березня 2021 року в 02:00 год в м. Сокаль, по вул. Чайковського, 42 керував автомобілем марки Фольксваген Транспортер, д.н.з. НОМЕР_1 та після зупинки його ТЗ на вимогу поліцейських не пред`явив їм посвідчення водія, чим, якби, порушив п. 2.1а ПДР.

Підставою зупинки його ТЗ у цій постанові зазначався несправний стан підсвітки заднього державного номерного знаку, що при підтвердженні складає інший склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.6 ст. 121 КУпАП, за що його до адміністративної відповідальності по ч.6 ст.121 КУпАП не притягали.

Поліцейський ОСОБА_2 попередив його, що у випадку не сплати ним зазначеного штрафу в розмірі 425грн. протягом 15 днів з дня винесення вказаної постанови, він змушений буде сплатити такий штраф в подвійному розмірі в сумі 850грн.

Вважаючи таке притягнення до адміністративної відповідальності безпідставним та незаконним, оскаржив постанову до Сокальського районного суду Львівської області.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 вересня 2021 року (справа № 454/1275/21) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 вересня 2021 року скасовано і прийнято нове, яким:

- адміністративний позов задоволено;

-скасовано постанову поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області Воробйова Олександра Валерійовича від 29 березня 2021 року серії БАБ № 066060 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн., та закрито справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

-вирішено питання судових витрат.

Таким чином, судовим рішення, яке набрало законної сили, підтверджено протиправність дій поліцейського Воробйова О.В. про притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за адміністративне правопорушення якого він не вчиняв.

Просив стягнути з Державного бюджету України в його користь 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року стягнуто з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 5000 гривень на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року оскаржило Головне управління національної поліції у Львівській області.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року оскаржили Головне управління національної поліції у Львівській області та Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області.

Апеляційна скарга Головного управління національної поліції у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року мотивована тим, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди.

У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 205/818/23 суд зазначив, що: «…Гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння. Протиправна поведінка може виявлятися, в тому числі, у прийнятті особою неправомірного рішення. Втім, скасування рішень суб`єкта владних повноважень ще не свідчить про завдання особі моральної шкоди з боку держави, а реалізувала своє право на оскарження...».

Частиною 2 ст.1167 ЦК України не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Працівники патрульної поліції, які складали постанову про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , не є службовими особами органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, отже у даному випадку положення ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягають застосуванню.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області відмовити.

Апеляційна скарга Головного управління національної поліції у Львівській області на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року мотивована тим, рішення суду є незаконним

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В документах, які подані позивачем, відсутні будь-які докази на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Просить скасувати додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року та прийняти постанову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року мотивована тим, що рішення суду в частині стягнення судових витрат є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції при винесенні даного рішення обрано спосіб стягнення судових витрат, що суперечить приписам ЦПК України.

Верховний Суд зазначає, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою казначейства чи його територіального органу, не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є саме Держава Україна, а не казначейство чи його територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (пункт 64).

Таким чином, суд всупереч вимогам статті 141 ЦПК України, не здійснив розподілу судових витрат між сторонами, а, натомість, без правових підстав присудив стягнути такі судові витрати з Державного бюджету України чим порушив основну засаду цивільного судочинства верховенство права.

Судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.

Головне управління казначейства вважає, що відповідні судові витрати мають бути стягнуті саме з суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов.

Просить скасувати додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у стягненні таких витрат з Державного бюджету України.

24.11.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Бордюка М.Й. надано суду пояснення із запереченням апеляційних скарг. Вважає рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 січня 2025 року законним, обґрунтованим. Просить залишити такі без змін, апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ч.1ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову становить менше тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з наступних підстав.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно з постановою поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 Червоноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Воробйова О.В. від 29 березня 2021 року серії БАБ №066060, на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за те, що він 29.03.2021 близько 2 год. по вул. Чайковського, 42 у м. Сокаль, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter» р.н.з. НОМЕР_1 , в якому не працювала підсвітка заднього реєстраційного номерного знаку, не пред`явив посвідчення водія, чим порушив п.2.1. Правил дорожнього руху України.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 вересня 2021 року у справі № 454/1275/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, за участю третіх осіб поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Воробйов О.В., відділення поліції №2 Червоноградського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 454/1275/21 скасовано рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 вересня 2021 року у справі №454/1275/21 та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 Червоноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Воробйова О.В. від 29 березня 2021 року серії БАБ №066060 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425 грн, закрити справу про адміністративне правопорушення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1135 грн. Під час розгляду справи № 454/1275/21 судом було встановлено про неправомірність вимоги посадової особи відповідача (Головного управління Національної поліції у Львівській області) до позивача ( ОСОБА_1 ) про пред`явлення посвідчення на право керування транспортним засобом, а позивач, в свою чергу, не був зобов`язаний виконувати дану вимогу, тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст.126 КУпАП, в зв"язку з чим прийшов до висновку про неправомірність постанови поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 Червоноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Воробйова О.В. від 29 березня 2021 року серії БАБ №066060 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходив з тих підстав, що позивача було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності, чим завдано йому моральної шкоди. З таким висновком колегія суддів погоджується, однак визначений судом розмір моральної шкоди вважає завищеним.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року за № 335/6977/22 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду з огляду на мотиви, наведені у цій постанові, не може погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення презюмує завдання позивачу моральної шкоди, а також з висновками апеляційного суду щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності».

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року за № 312/262/18 зроблено висновок: «Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст. ст. 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.»

У спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас, наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень, факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Колегія суддів звертає увагу, що Восьмий апеляційний адміністративний суд 29 листопада 2021 року у своїй постанові під час розгляду справи №454/1275/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача: поліцейський сектору реагування патрульної поліції № 2 Червоноградського відділу поліції ГУ НП у Львівській області Воробйов О.В., Відділення поліції №2 Червоноградського відділу поліції ГУ НП у Львівській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення, встановив факт неправомірності постанови поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 Червоноградського відділу поліції ГУ НП у Львівській області Воробйова О.В. від 29 березня 2021 року серії БАБ №066060 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425 грн, а також встановив факт незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

За наявності встановлених фактів постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі №454/1275/21, наявні підстави вважати, що ОСОБА_1 діями працівника поліції було завдано моральну шкоду, яка має відшкодовуватися за рахунок держави шляхом стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди з державного бюджету України.

Згідно ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не надав жодних розрахунків для визначення ним заявленої моральної шкоди в розмірі 30000 грн, а посилався лише на засади розумності та справедливості розміру моральної шкоди.

Суд першої інстанції визначаючи розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди вважав, що 15000 грн будуть достатніми, враховуючи співмірність з моральними стражданнями, в той же час не звернув увагу, що позивачем не наведено яких саме страждань він зазнав.

Колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції до 5000,00 грн. Вказана сума буде не більшою, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його безпідставного збагачення.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення в користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу, суд виходив з тих підстав, що позивачем заява про ухвалення додаткового рішення булу подана в межах процесуальних строків для подання такої заяви до моменту отримання копії повного судового рішення та доведено обсяг наданих послуг і розмір сплати за їх надання.

З такими висновками колегія судді не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом встановлено, що 02 липня 2024 року Сокальский районний суд Львівської області ухвалив рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та складено вступну та резолютивну частини рішення.

З наявних в матеріалах справи розписок вбачається, що ОСОБА_1 та його представник адвокат Бордюк М.Й., 02 липня 2024 року отримали коротке (вступну та резолютивну частини) рішення по справі №454/4945/21.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи дату складення рішення (вступної і резолютивної частини) 02 липня 2024, останній день для подання заяви про ухвалення додаткового рішення припадав на 7 липня 2024 року, який є вихідним, а тому останнім днем для заяви є перший робочий день після вихідних 08 липня 2024 року.

З заявою про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 звернувся 12 липня 2024 року. В заяві просив врахувати, що строк ним не набагато перевищує 5 днів та поновити пропущений строк як такий, що пропущений з поважних причин, а саме з відсутністю електроенергії. До заяви про ухвалення додаткового рішення було долучено: фотокопію договору-доручення на правове обслуговування-надання правничої допомоги від 22 грудня 2021 року, акт прийняття-передачі наданих послуг від 10 липня 2024 року, детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) по справі №454/4945/21 від 02 липня 2024 року, фотокопія відомостей з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) відносно адвоката Бордюка М.Й.

Оскільки частина доказів доданих до заяви про ухвалення додаткового рішення не були подані завчасно, на момент ухвалення 02 липня 2024 року рішення суд першої інстанції не мав достатніх доказів для вирішення питання понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, тому вирішення питання стягнення додаткових витрат не вирішувалося.

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 12 липня 2024 року до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, пропустив процесуальний строк для подання такої заяви. Обставини наведені ним в заяві для поновлення пропущеного строку суд не вважає поважним, оскільки у позивача було достатньо часу для подання таких доказів, враховуючи що такі повинні були бути при справі під час ухвалення рішення суду. Колегія суддів звертає увагу, що частина доказів для подання до суду разом з заявою про ухвалення додаткового рішення були підготовлені 02 липня 2024 року та 10 липня 2024 року, заява про ухвалення додаткового рішення датована 10 липня 2024 року, в той час як до суду заява з додатками була подана 12 липня 2024 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №161/5317/18 (провадження №61-3454св22), неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Водночас, суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Оскільки заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу від 10 липня 2024 року було подано до суду 12 липня 2025 року, тобто з пропуском строку для подання такої заяви, що у відповідності до частини 8 статті 141 ЦПК України є підставою для залишення її без розгляду.

На згадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення у зв"язку з чим додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року потрібно скасувати, а заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.2; 376 ч.1п.п.3,4; 383; 384; 389 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року змінити в частині розміру моральної школи.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування моральної шкоди 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

В решті рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Апеляційні скарги Головного Управління Національної поліції у Львівській області та Головного Управління Державної казначейської служби України у Львівській області на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Р.В.Савуляк

М.М.Шандра