Справа № 447/1508/25 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2921/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.

секретаря: Заяць Я.І.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 Рапека Віталія Валерійовича на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 04 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, Державного підприємства «Сетам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Анкерит», третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», про визнання недійними електронних торгів (аукціону), оформлених протоколом проведення електронного аукціону (торгів) № 629736 від 19 лютого 2025 року за лотом № 567774 та актом про реалізацію предмета іпотеки від 20 лютого 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 04 серпня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, Державного підприємства «Сетам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгурп» про визнання недійними електронних торгів (аукціону), оформлених протоколом проведення електронного аукціону (торгів) № 629736 від 19 лютого 2025 року за лотом № 567774 та актом про реалізацію предмета іпотеки від 20 лютого 2025 року закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства за правилами, визначеними ГПК України.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що на момент подання позовної заяви ОСОБА_1 не є підприємцем, жодних господарських договорів з відповідачами не укладав, а відтак між сторонами не існує господарських правовідносин, тому даний спір не належить до господарської юрисдикції.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна із сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Діяльність приватного виконавця не є підприємницькою діяльністю, здійснюється від імені держави в межах визначених законом повноважень, тому всі процесуальні дії приватного виконавця повинні оцінюватися з точки зору участі фізичної особи, а не суб`єкта господарювання, що безпосередньо впливає на визначення юрисдикції спору.

Суть пред`явленого позову не стосується виконання або оспорювання кредитного договору, укладеного між позивачем як підприємцем та банком, оскільки позов подано фізичною особою як власником нерухомого майна, що звернувся з позовом не як суб`єкт господарювання, а як боржник у виконавчому провадженні, що оскаржує недійсність електронних торгів, на яких реалізовано його майно.

Закривши провадженні у справі та вказавши на необхідність розгляду позову в порядку господарського судочинства, суд не врахував особливостей правового статусу сторін аукціону, його предмета та призначення, у зв`язку з з чим порушив правила визначення юрисдикційності спору.

Вирішальним для визначення юрисдикції спору щодо реалізації майна у вигляді електронного аукціону , що відбувся електронній торговій системі ДП «Сетам», є зміст правового зв`язку саме між позивачем та відповідачем, а не зміст правового зв`язку, що виник між відповідачами, які на думку позивача, порушують його права.

Просить ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 04 серпня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній є дата складення повного судового рішення 01 грудня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, враховуючи правовий статус суб`єктного складу учасників спору як суб`єктів господарювання, та предмет позовних вимог.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не може погодитися з наступних мотивів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Тобто, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників справи та характер спірних правовідносин.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 у справі № 688/2940/16-ц.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

При цьому необхідно враховувати, що в силу вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства України визначення предмета і підстав позову належить виключно позивачеві, разом з тим установлення обставин справи, з`ясування характеру спірних правовідносин і застосування норм матеріального права, які поширюються на спірні правовідносини, - є обов`язком суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 статті 3 ГПК України передбачено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності (ст. 2 ГПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Отже, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 4 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Таким чином, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб`єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При цьому, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Судом встановлено, що 20 лютого 2025 року припинено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про що в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №001002471.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, Державного підприємства «Сетам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Анкерит», третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», про визнання недійними електронних торгів з реалізації нерухомого майна, а саме: корпусу № 2 з галереєю нежитлової будівлі колишньої дитячої установи № 3 загальною площею 819.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розташована вказана будівля, кадастровий номер :01:002:0027, площею 0.1583 га.

У справі, що розглядається, спір існує між позивачем власником нерухомого майна та відповідачами приватним виконавцем, що реалізовував нерухоме майно на електронних торгах, організатором торгів Державним підприємством «Сетам» та їх переможцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Анкерит».

Із суб`єктного складу учасників справи вбачається, що позивачем є фізична особа, а серед відповідачів є дві юридичні особи.

Предметом спору у даній справі є вимога фізичної особи ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину у вигляді електронного аукціону з реалізації майна ОСОБА_1 , що відбувся 19 лютого 2025 року в електронній торговій системі ДП «Сетам».

При цьому у спірних правовідносинах ОСОБА_1 виступає як фізична особа без статусу суб`єкта господарювання.

Враховуючи суб`єктний склад сторін, а також те, що заявлені позовні вимоги, спрямовані на захист порушеного права саме фізичної особи, що є спором про право цивільне та має приватноправовий характер, колегія суддів вважає, що справа підлягає розгляду в порядку цивільної юрисдикції, а відтак висновок суду про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції є помилковим.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 04 серпня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Шандра М.М.