Справа № 364/228/24
Провадження № 4-с/364/16/25

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року, суддя Володарського районного суду Київської області Ткаченко О.В., ознайомившись з матеріалами скарги ОСОБА_1 до Приватного виконавця ВО

м. Києва Бережного Ярослава Вікторовича, інші особи: АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про бездіяльність приватного виконавця, скасування Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №79562395,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 28.11.2025 через систему «Електронний суд» надійшла зазначена скарга ОСОБА_1 до Приватного виконавця ВО м. Києва Бережного Ярослава Вікторовича, інші особи: АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про бездіяльність приватного виконавця, скасування Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №79562395.

Під час ознайомлення із зазначеною скаргою та доданими до неї матеріалами судом встановлено, що скаргу подано без додержання усіх вимог до скарги, визначених у статті 449 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту скарги, її подано на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця, скасування Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №79562395,

Скарга була подана до суду 28.11.2025 через систему «Електронний суд» та зареєстрована Володарським районним судом Київської області 01.12.2025 року, що підтверджується № вх. реєстраційного документа 4225/25, який долучено до матеріалів скарги.

В скарзі заявник просить прийняти дану Скаргу та відкрити провадження, поновити строк на оскарження з дати отримання постанови про відкриття виконавчого провадження з дати 18.11.2025 року. Визнати Постанову про відкриття ВП № 79562395 від 11.11.2025 року такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про Виконавче провадження», оскільки підставою повернення мало бути п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про Виконавче провадження. Визнати незаконною та скасувати Постанову ВП № 79562395 від 11.11.2025 року про відкриття виконавчого провадження винесену приватним виконавцем Бережним Я.В. Визнати дії Приватного виконавця Бережного Я.В. виконавчого округу м. Києва неправомірними (протиправними), оскільки фактичні обставини вимагали застосування п. 6 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» про повернення виконавчого документа стягувачу, а не відкрити виконавче провадження. Визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Бережного Я.В., яка полягає у невинесенні повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження». Зобов`язати Приватного виконавця Бережного Я.В. усунути порушення, а саме повернути виконавчий документ та провести виконавчі дії відповідно до вимог п. 6 ч. 4 ст. 4 ЗУ « Про виконавче провадження ». Зобов`язати Приватного виконавця Повернути виконавчий документ стягувачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження». Зобов`язати приватного виконавця Бережного Я.В. внести відповідні зміни до АСВП. Витребувати у Приватного виконавця Бережного Я.В. матеріали ВП № 79562395 від 11.11.2025 року.

Разом з тим, як встановлено судом за матеріалами, наявними у справі №364/228/24 (провадження №4-с/364/16/25), заявник вказує, що ознайомилася з діями приватного виконавця ВО м. Києва Бережного Ярослава Вікторовичаз 18.11.2025 року, проте з матеріалів справи жодних підтверджень про отримання постанови про відкриття виконавчого провадження 18.11.2025 року до суду не надано, Постанова про відкриття виконавчого провадження від 11.11.2025 року, а відтак подання скарги 28.11.2025 року свідчить про пропуск заявником передбаченого законом десятиденного строку звернення зі скаргою.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод (зокрема, постанова Верховного Суду від 04.11.2022 у справі №761/38464/20).

Отже, як видно з наведеної норми, строк звернення до суду зі скарго на рішення, дії чи бездіяльність виконавця обчислюється не з дати отримання оскаржуваного рішення, а від дня, коли «особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи».

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності є високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2024 у справі №990/236/24).

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні є сталими та послідовними у судовій практиці (зокрема, постанови Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №910/7221/17, від 12.01.2021 у справі №910/8794/17, від 12.10.2021 у справі №918/333/13-г).

Згідно з частиною другою статті 449 ЦПК України пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою.

Отже, як видно з наведеної норми, суд може вирішити питання про поновлення строку звернення зі скаргою виключно на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, та не може вирішуватися за власною ініціативою суду (статті 12, 13 ЦПК України).

Заявник в скарзі просить про поновлення пропущеного строку з дати 18.11.2025 року, проте не наводить жодних поважних та належних допустимих доказів пропуску встановленого строку.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом; документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Аналогічно частина друга статті 449 ЦПК України передбачає, що у разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №466/948/19 зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Вирішення питання стосовно поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (зокрема, рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»).

Правила регулювання строків для подання скарги мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2024 у справі №990/236/24).

Як зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 14.03.2023 у справі №160/26351/21, юридична природа строків (термінів) полягає у тому, що вони є фундаментальною правовою категорією, оскільки визначають певні моменти, періоди, з настанням та закінченням яких пов`язані конкретні юридичні наслідки; мають вагоме практичне значення, що полягає у забезпеченні реалізації принципів правової визначеності та рівності учасників, їх дисциплінованості; виступають гарантією своєчасного судового захисту прав та інтересів осіб. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Європейський суд з прав людини 20.09.2022 ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України», в якому з огляду на свою практику у справах «Пономарьов проти України» (заява №3236/03, від 03.04.2008) та «Устименко проти України» (заява №32053/13, від 29.10.2015) констатував порушення Україною пункту1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у зв`язку з порушенням принципу юридичної визначеності. Так, ЄСПЛ вказав на те, що суди, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2023 у справі №643/5369/16 зроблено висновок про те, що безпідставне поновлення пропущеного процесуального строку порушує принцип юридичної визначеності.

Крім того, щодо неповідомлення Заявником належної інформації (доказів) про день, коли вона дізналася про неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця, суд вважає необхідним зазначити таке.

Відповідно до вимог частини другою статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертався до доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності (зокрема, постанови Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №390/34/17, від 07.08.2019р. у справі №496/1561/16-ц).

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

Добросовісністю є певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (зокрема, постанова Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №449/1154/14).

Зважаючи на усе викладене вище та враховуючи, що ОСОБА_1 подано скаргу про бездіяльність приватного виконавця, скасування Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №79562395, з пропуском передбаченого законом десятиденного строку, беручи до уваги не встановлення судом поважності причин пропуску строку, виходячи із відсутності наведених заявником критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, тому суд дійшов до висновку, що скарга має бути залишена без розгляду на підставі частини другої статті 449 ЦПК України.

Керуючись статтями 2-4, 12, 13, 258-260, 351-355, 447-449 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 до Приватного виконавця ВО м. Києва Бережного Ярослава Вікторовича, інші особи: АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про бездіяльність приватного виконавця, скасування Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №79562395 - залишити без розгляду.

Копії цієї ухвали суду направити учасникам справи.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано; у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. В. Ткаченко