КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/6163/25 Головуючий у суді І інстанції Цимбал І.К.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Компанця Руслана Вікторовича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватне підприємство «Експерт-Рівне-Консалт»,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив визнати дії головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Святошинський ВДВС у м. Києві) Компанця Р.В., вчинені у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо прийняття звіту про оцінку майна, виконаного оцінювачем ОСОБА_3 31 січня 2025 року та складеного 26 лютого 2025 року стосовно об`єкту незавершеного будівництва - цеху крейди, який знаходиться на земельній ділянці площею 1,51 га, кадастровий номер: 56:216:839:00:07:001:0001, за адресою: АДРЕСА_1 , протиправними, а вказаний звіт про оцінку майна визнати недійсним.

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що на примусовому виконанні в головного державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Компанця Р.В. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 22 липня 2016 року перебуває виконавчий лист № 753/10483/14, виданий 06 липня 2016 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 602 489,53 грн та судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

06 березня 2025 року боржник отримав від органу ДВС поштове відправлення з постановою державного виконавця від 14 лютого 2025 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у зазначеному виконавчому провадженні з метою надання експертної оцінки ринкової вартості описаного та арештованого майна, а саме об`єкту незавершеного будівництва - цеху крейди, який знаходиться на земельній ділянці площею 1,51 га, кадастровий номер: 56:216:839:00:07:001:0001, технічний опис майна: об`єкт в цілому складається із 2 (двох) будівель: Б-головний корпус, В-склад та споруд: Г-пожежна водойма, Д-водонапірна башня, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17 березня 2025 року боржником отримано від органу ДВС поштове відправлення з висновком оцінювача - ПП «Експерт-Рівне-Консалт» про вартість об`єкта оцінки, а саме об`єкту незавершеного будівництва, який складається із 2 (двох) будівель: Б-головний корпус, В-склад та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тобто без оцінки споруд, визначених державним виконавцем у постанові. Даний висновок було надано до виконавчої служби супровідним листом стягувача.

Заявник вважав вказаний висновок необґрунтованим, а його прийняття державним виконавцем є протиправним, оскільки оцінка була проведена 31 січня 2025 року до призначення суб`єкта оціночної діяльності, тоді як висновок складений 26 лютого 2025 року без дати отримання постанови державного виконавця, що може свідчити про наявність змови. При цьому оцінювачем при складанні висновку застосовано витратний метод, в той час коли до об`єктів незавершеного будівництва державної власності застосовується також дохідний та порівняльний методи оцінки.

Стверджував, що оцінка арештованого майна, проведена на замовлення державного виконавця, не відповідає Національному стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав». Державний виконавець своєю постановою про призначення оцінювача визначив необхідність проведення повної оцінки будівель та споруд, так як оцінюваний об`єкт фактично є комплексом будівель та споруд, об`єднаних для виконання взаємопов`язаних експлуатаційних задач, які розташовані на одній земельній ділянці за однією адресою, що мало бути відображеним у технічному паспорті на об`єкт оцінки, який не складався за бездіяльності виконавця та не витребовувався оцінювачем.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 червня 2025 рокуу задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

Заявник вказує, що судом першої інстанції було досліджено матеріали рецензії від 02 червня 2025 року на звіт про оцінку об`єкта незавершеного будівництва - цеху крейди від 26 лютого 2025 року та оголошено його загальний висновок, яким визнано, що зазначений звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаний (стор. 22 рецензії). Разом з тим, суд взагалі при постановленні оскаржуваної ухвали ухилився від оцінки рецензії, навіть не зазначивши про її існування в судовому рішенні.

Державним виконавцем не прийнято до уваги, що у постанові про опис та арешт майна боржника від 18 серпня 2022 року не значаться споруди: Г-пожежна водойма, Д-водонапірна башня, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також технологічне обладнання і механізми. Зокрема, в цеху крейди не зазначено наявність встановленого технологічного зовнішнього та внутрішнього бункерного обладнання, обертових (жарочних) печей (2 шт.), дробарки, грейферного крану з підкрановими коліями та башти Рожновського. Загальна вага цих металевих конструкцій становить 75-100 тонн.

Зазначена обставина унеможливила облік всього майна, що знаходився на об`єкті оцінки, у тому числі матеріалів, конструкцій та обладнання, а також призвела до умисного не включення в об`єкт оцінки споруд (пожежної водойми і водонапірної башті з артезіанською свердловиною).

Ці об`єкти були визначені державним виконавцем, а посилання оцінювача на те, що вони не були включені в акт опису та арешту не можуть вважатись правомірним, тому що оцінювач не був ознайомлений із матеріалами виконавчого провадження, а інформація про цей акт здобута поза межами виконавчого провадження, що є нікчемним в силу висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 821/197/18/4440/16, якою застережено про вчинення будь-яких дій суб`єктом оціночної діяльності виключно за процесуальною дією державного виконавця та на підставі виконавчих документів.

При цьому, оскільки державний виконавець вартість майна на конкретну дату не вказував, така оцінка могла бути виконана лише після призначення суб`єкта оціночної діяльності та отримання ним відповідної постанови державного виконавця.

Також звіт про оцінку майна містить додатки, яких в матеріалах виконавчого провадження немає, зокрема копії технічної документації від 30 січня 2008 року і 10 червня 2008 року, тобто до укладання боржником договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2008 року № 4072, відтак є такими, що здобуті поза межами виконавчого провадження. Крім того, відсутність боржника при проведенні робіт унеможливила внести зауваження оцінювачу стосовно відсутності у нього технічного паспорту на об`єкт оцінки.

Зазначає, що оцінювач ОСОБА_3 на власний розсуд визначив площу об`єкта оцінки шляхом множення габаритних розмірів будівлі, не вказавши загальну площу будівлі, в той час, коли фактична площа основного цеху становить 1 175,0 кв. м, а не 665,9 кв. м, до якої також входить вбудована частини адміністративно-побутових, лабораторних і вентиляційних приміщень, розміщених на другому та третьому поверхах.

Вказані недоліки могли бути усунені шляхом витребування документів в бюро технічної інвентаризації, обов`язок про надання яких покладається на державного виконавця, та відповідає вимогам Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442.

Крім цього, у постанові від 14 лютого 2025 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 також зазначалось про земельну ділянку площею 1,51 га, кадастровий номер: 56:216:839:00:07:001:0001, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва - цех крейди, що спонукало оцінювача при виконанні робіт також враховувати її наявність і впливало на ціну об`єкту нерухомості.

У відзивах на апеляційну скаргу ПП «Експерт-Рівне-Консалт», Святошинський ВДВС у м. Києві та ОСОБА_2 просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи боржника є безпідставними, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав викладені в апеляційній скарзі аргументи, просив задовольнити її вимоги.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Соляник Д.П. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Директор ПП «Експерт-Рівне-Консалт» Кеда Р.І. та головний державний виконавець Святошинського ВДВС у м. Києві Компанець Р.В. також заперечували щодо обставин, які зазначені заявником в апеляційній скарзі, просили залишити її без задоволення. При цьому на вимогу апеляційного суду державний виконавець надав для огляду в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи (провадження) в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у справі № 753/10483/14 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у розмірі 602 489,53 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця від 22 липня 2016 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 753/10483/14, виданого 06 липня 2016 року на підставі вказаного судового рішення.

18 серпня 2022 року державним виконавцем Дубенського ВДВС у Дубенському районі Рівненської області Рикун Н.М. відповідно до доручення головного державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Компанця Р.В. про проведення виконавчих дій від 05 серпня 2022 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме об`єкта незавершеного будівництва - цеху крейди, який складається з двох будівель: Б-головний корпус, В-склад, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12 лютого 2025 року на адресу Святошинського ВДВС у м. Києві від стягувача надійшла заява про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 - ПП «Експерт-Рівне-Косалт».

14 лютого 2025 року головним державним виконавцем Компанцем Р.В. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності -суб`єкта господарювання ПП «Експерт-Рівне-Консалт» для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

26 лютого 2025 року суб`єктом оціночної діяльності був складений звіт про оцінку, відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 31 січня 2025 року становить 506 700,00 грн.

03 березня 2025 року на адреси стягувача та боржника головним державним виконавцем Компанцем Р.В. направлено повідомлення про результати визначення вартості оцінки арештованого майна у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо прийняття звіту про оцінку майна,суд першої інстанції виходив з того, що заявою боржника від 14 жовтня 2022 року державного виконавця було повідомлено, що в акті опису та арешту майна від 18 серпня 2022 року не значиться технологічне обладнання та механізми, а також, що із об`єктів незавершеного будівництва вивозять металоконструкції, проте постанова державного виконавця про опис та арешт майна боржником не була оскаржена у встановленому порядку і факт вивезення металоконструкцій боржником не доведено, а тому дії оцінювача щодо неврахування цих конструктивних елементів є обґрунтованими.

Посилання заявника на відмінні дати оцінки майна суд визнав необґрунтованими, оскільки висновок про вартість майна був складений ПП «Експерт-Рівне-Консалт» 26 лютого 2025 року, а ринкова вартість арештованого майна проведена станом на 31 січня 2025 року, тобто 31 січня 2025 року не є датою проведення оцінки майна, а є датою, станом на яку визначається вартість майна, що відповідає Методиці оцінки майна, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року № 1891.

Крім того, боржник зазначав, що оцінювач ОСОБА_3 в процесі оцінки майна не використав дані технічного паспорту, складеного за результатами технічної інвентаризації об`єкта, та невірно встановив вартість об`єкта незавершеного будівництва, занизивши ступінь будівельної готовності складу відповідно до проектно-кошторисної документації, що у свою чергу вплинуло на заниження результатів оцінки. Проте такі доводи суд також визнав необґрунтованими, так як із матеріалів звіту вбачається, що оцінювач при проведені оцінювання використовував дані технічної документації на об`єкт незавершеного будівництва, копія якої міститься у звіті. При цьому зі звіту вбачається, що будівлі фактично за ступенем готовності є співставними їх ступеню готовності, визначеному станом на 10 червня 2008 року, однак зазнали додаткового фізичного зносу, який викликаний впливом несприятливих атмосферних факторів (будівлі не законсервовані).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вважав, що державний виконавець діяв в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та іншими нормативно-правовими актами, тому скарга ОСОБА_1 про визнання дій виконавця в частині прийняття звіту про оцінку об`єкту незавершеного будівництва - цех крейди протиправними та визнання звіту про оцінку майна недійсним задоволенню не підлягає.

Проте із такими висновками суду колегія суддів не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 369/2266/21 зазначено, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець.

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення яких можуть бути інші юридичні факти (пункт 4 частини другої вказаної статті).

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 просив визнати дії головного державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Компанця Р.В. щодо прийняття звіту про оцінку майна, складеного 26 лютого 2025 року стосовно об`єкту незавершеного будівництва - цеху крейди за адресою: АДРЕСА_1 , у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 протиправними, а вказаний звіт про оцінку арештного майна - недійсним.

Разом з тим, відповідно до наданих матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 встановлено, що 01 квітня 2025 року відбувся електронний аукціон (торги) з реалізації арештованого майна, а саме об`єкта незавершеного будівництва - цеху крейди, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер лота 571249), переможцем яких стала ОСОБА_4 з найвищою ціновою пропозицією 861 390,00 грн.

Отже, на момент розгляду скарги боржника на дії державного виконавця щодо проведення оцінки арештованого нерухомого майна зазначене майно вже було примусово відчужене на електронних торгах, що підтверджується відповідним протоколом № 632875 від 01 квітня 2025 року.

Крім того, 08 жовтня 2025 року головним державним виконавцем Абакумовою Н.І. складено акт про проведені електронні торги, затвердженого начальником Святошинського ВДВС у м. КиєвіВасилевським А.М., з якого вбачається, що 01 квітня 2025 року відбулися електронні торги з реалізації вищевказаного майна. Переможцем торгів стала ОСОБА_4 , яка запропонувала найвищою ціну в сумі 861 390,00 грн, з яких 818 320,50 грн надійшли на депозитний рахунок Святошинського ВДВС у м. Києві, а 43 069,50 грн на рахунок ДП «Сетам» як винагорода організатора торгів. Цей акт підтверджує право власності у особи, що придбала майно і є підставою для отримання майна у зберігача.

Зважаючи на те, що предметом розгляду справи за скаргою ОСОБА_1 є дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника в примусовому порядку, яке вже було продано новому власнику в межах процедури продажу майна на прилюдних торгах, до таких правовідносин слід застосовувати загальні положення про захист цивільних прав.

Такий правовий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховної Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) та від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18).

Так, у постановах від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:

«Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень».

Відповідно до частин першої, другої статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Таким чином, судовий контроль за виконанням судових рішень, у разі встановлення обґрунтованості скарги, спрямований не лише на визнання (констатацію) неправомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а й на поновлення порушеного права заявника.

Отже, за обставин, встановлених у справі, що переглядається, у разі задоволення скарги ОСОБА_1 в суду у межах процедури судового контролю за виконанням судових рішень відсутні механізми поновлення прав заявника, які він вважає порушеними, з огляду на те, що скаргу розглянуто після реалізації майна. Тому ефективним способом захисту прав боржника на нерухоме майно є пред`явлення до суду відповідного позову із залученням до участі у справі, крім державного виконавця, також стягувача та нового власника майна, організатора торгів, у межах якої і буде надаватися оцінка, у тому числі й діям головного державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Компанця Р.В. щодо оцінки і передачі майна на реалізацію.

Подібні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) та Верховним Судом у постановах від 28 лютого 2018 року у справі № 463/593/16-ц (провадження № 61-1636св17), від 15 січня 2020 року у справі № 755/10301/18 (провадження № 61-7459св19), від 12 березня 2020 року у справі № 766/9982/17 (провадження № 61-39047св18), від 25 березня 2020 року у справі № 756/13851/15 (провадження № 61-18118св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 753/13011/14 (провадження № 61-20461св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 214/3501/18 (провадження № 61-21213св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 753/23824/18 (провадження № 61-14963св19), від 27 січня 2021 року у справі № 569/12688/18 (провадження № 61-4813св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 757/9754/13 (провадження № 61-11249св20), від 17 березня 2021 року у справі № 545/3103/16-ц (провадження № 61-14829св19), від 24 березня 2021 року у справі № 755/15712/19 (провадження № 61-12583св20), від 26 травня 2021 року у справі № 727/2176/20 (провадження № 61-2503св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 755/5532/20 (провадження № 61-3054св21), від 19 січня 2022 року у справі № 759/15306/17 (провадження № 61-2551св21), від 02 листопада 2022 року у справі № 369/1177/20 (провадження № 61-7194св21).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

За таких обставин, заявлені вимоги поданої скарги на дії державного виконавця щодо прийняття звіту про оцінку майна від 26 лютого 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 не є ефективним способом захисту, оскільки їх задоволення ніяким чином не призведе до поновлення прав боржника, які він вважав порушеними у межах зазначеного виконавчого провадження.

Обрання особою неефективного способу захисту, який не призводить до поновлення прав особи, яка звертається до суду є самостійною, достатньою підставою до відмови в задоволенні скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні скарги відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній