ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9580/25 Справа № 185/9890/24 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Сенс-Банк на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року, у складі судді Головіна В.О. по справі № 185/9890/24 за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Сенс-Банк, ОСОБА_3 , треті особи державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицька Юлія Анатоліївна, державний реєстратор обласного комунального підприємства Софіївське бюро технічної інвентаризації Волос Олена Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч Оксана Михайлівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися через суд з позовною заявою, пред`явленою до АТ Сенс-Банк, ОСОБА_3 , визначивши третіми особами державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицьку Ю.А., державного реєстратора обласного комунального підприємства Софіївське бюро технічної інвентаризації Волос О.В., приватного нотаріуса ДМНО Хоміч О.М., на предмет витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме витребування у ОСОБА_3 трикімнатної квартири, загальною площею 64,3 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що вони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 05 квітня 1996 року. 06 червня 2007 року ОСОБА_2 і АКБСР «Укрсоцбанк» уклали Договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 21 900 швейцарських франків з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АКБСР «Укрсоцбанк» та позивачем ОСОБА_1 укладено 06 червня 2007 року договір іпотеки № 92/07, за яким остання передала Банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

В позасудовому порядку кредитор набув право власності на іпотечне майно, на підставі чого 21 лютого 2019 року державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос О.В. було проведено державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру, номер запису про право власності: 3045954. За рахунок прийняття майна у власність банку, заборгованість позичальників перед банком була погашена в порядку ст. 598-599 ЦК України та ст.17 ЗУ «Про іпотеку».

У серпні 2020 року Коржикови звернулись до суду із позовними вимогами, пред`явленими до АТ Сенс-Банк, ОСОБА_3 , на предмет скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру, загальною площею 64,3 кв. м і житловою площею 37,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ; скасування запису державного реєстратора №30459548 від 21 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення права власності ОСОБА_3 на квартиру, загальною площею 64,3 кв. м і житловою площею 37,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №185/5734/20 рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2022 року залишено в силі, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Разом з цим цією постановою ВС встановлено, що у справі відсутні докази вручення повідомлення-вимоги відповідачам. Відповідно до матеріалів справи поштове відправлення повернулося без вручення адресату за сплином строку зберігання, що було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій.

Також зазначено, що заявлений позивачами спосіб захисту порушених прав не є ефективним, тоді як належить звертатись до суду з вимогами про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, оскільки саме таке рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивачі вважають, що відповідачами порушено їх майнові права на спірну квартиру, що встановлено зазначеними вище судовим рішенням, а ними у даній справі обрано ефективний спосіб захисту своїх майнових прав, що узгоджується з висновками Верховного Суду у справі №185/5734/20.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Сенс-Банк», ОСОБА_3 , треті особи - державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О.В., державний нотаріус Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицька Ю.А., приватний нотаріус ДМНО Хоміч О.М. про витребування майна - задоволено.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 трикімнатну квартиру, загальною площею 64,3 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з АТ «Сенс-Банк» на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору в сумі 2200 грн /а.с.96-107/.

Рішення суду мотивовано доведеністю позивачами факту, що спірна квартиру вибула з їх власності поза їх волею іншим шляхом, а тому для захисту їх порушеного майнового права належить витребувати у відповідача ОСОБА_3 спірну квартиру на підставі ст. 388 ЦК України, що є ефективним способом захисту порушених прав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, у серпні 2025 року АТ Сенс-Банк подав апеляційну скаргу (а.с.111-116), в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають важливе значення для розгляду по суті позовних вимог, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції формально оцінив обставини справи, не надав оцінку ознакам добросовісності набуття права власності на майно, погодившись з доводами позивачів, що державним реєстратором було порушено вимоги Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Суд першої інстанції, на думку скаржника, не врахував того, що набуття банком права власності на спірне майно відбувалось в позасудовий спосіб в порядку ст. 37 ЗУ Про іпотеку, а за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17 таке порушення, як неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не тягне за собою визнання недійсними вчинених правочинів та витребування майна з чужого незаконного володіння. Разом з цим скаржник зазначає, що судом першої інстанції не здійснено перевірку добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво доля застосування положень ст. 387,388 ЦК України.

Зазначив також скаржник і про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири, який укладений між банком та ОСОБА_3 , вже був предметом судового спору за вимогами ОСОБА_4 про визнання такого договору недійсним. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року було скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено позивачам у задоволенні цих вимог. Саме у цій справі витребувались усі документи від нотаріуса, однак, суд першої інстанції не зсував цих обставин, як і не врахував, що кінцевим власником спірної квартири є ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем, адже придбав квартиру за оплатним договором, і в день вчинення цього правочину нотаріусом перевірено, що майно не перебуває в іпотеці, не знаходиться під забороною, арештом тощо, що свідчить про добросовісність набувача квартири ОСОБА_3 .

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2019 року державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос О.В. було проведено державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 30459548. Підставою виникнення права власності АТ «Укрсоцбанк» на зазначену квартиру зазначено: вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості № 10579, видане 13 червня 2018 року АТ «Укрсоцбанк», іпотечний договір № 92/07, посвідчений державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Шкицькою Ю.А. 06 червня 2007 року № 2801, договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 92/07 від 06 червня 2007 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .. Підстава внесення запису про право власності: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45705089 від 26 лютого 2019 року.

Юридична особа АТ «Укрсоцбанк» з 03 грудня 2019 року є припиненою, її правонаступник - АТ «Альфа-Банк».

03 вересня 2020 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 748 від 03 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М.

В справі №185/5734/20, де розглядався спір щодо скасування запису державного реєстратора №30459548 від 21 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, постановою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року було встановлено, що відповідачем АТ Сенс Банк не було повідомлено позивачів про звернення стягнення на предмет іпотеки №10579 від 13 червня 2018 року, будь-які документи, що підтверджують фактичне отримання цього повідомлення адресатами відсутні.

Також у справі №185/5734/20 зазначено, що Іпотечний договір № 92/07 від 06 червня 2007 року містить умови звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації (стаття 4), а саме: дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається у разі невиконання позичальником основного зобов`язання (пункт 4.4). Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5).

Згідно з пунктом 4.9 іпотечного договору № 92/07 від 06 червня 2007 року, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку», цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим договором, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, за іпотекодержателем (а.с.7-9).

Таким чином умовами іпотечного договору передбачено, що цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» право власності реєструється на підставі цього договору.

Пунктом 7.2 іпотечного договору № 92/07 від 06 червня 2007 року визначається, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки станом на 21 лютого 2019 року іпотекодержатель був зобов`язаний надати документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя. За змістом зазначеної норми, яка діяла на день проведення державної реєстрації, була обов`язковою наявність документу із зазначенням дати отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя.

Підставою виникнення права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру зазначено зокрема вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості № 10579 від 13 червня 2018 року.

У справі №185/5734/20 Верховний Суд надав оцінку повідомленню про звернення стягнення на предмет іпотеки № 10579 від 13 червня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виснував, що відсутні будь-які документи, що підтверджують фактичне отримання цього повідомлення адресатами. Натомість відповідачем надані довідки ПП «Експрес мейл» щодо доставки кур`єрського відправлення від 20 листопада 2018 року, згідно з якими кур`єром було здійснено доставку листів на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 . При спробі передачі зазначеного відправлення за адресою доставки відмовилися від його отримання без пояснення причин. У зв`язку з цим доставити відправлення не вдалося, в подальшому лист було повернуто відправнику, але встановити зміст цих листів без описів вкладеного неможливо і оригінали цих документів суду не надані. У цих довідках не зазначається, які саме документи містилися у кур`єрському відправленні, опису вкладень не додано.

Також відповідачем надані копії рекомендованих повідомлень, з яких видно, що поштові відправлення, які направлялися за адресою АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були повернуті відправнику з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Таким чином Верховним Судом встановлено, що немає жодного документу, який містить дату отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмової вимоги іпотекодержателя, відповідно нічим не підтверджується наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, як того вимагав пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень станом на дату державної реєстрації права власності.

Колегія суддів наголошує, що зазначені фактичні обставини є преюдиційними для розгляду цієї справи, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, а піддання сумніву скаржником встановлених обставин порушення ним порядку набуття права власності за ст. 37 ЗУ Про іпотеку у даній справі колегією суддів не приймаються, враховуючи, що таке набуття відбулось на підставі вимоги/іпотечного повідомлення про дострокове погашення заборгованості № 10579 від 13 червня 2018 року, яке не отримано боржниками, що є порушенням Порядку державної реєстрації речових прав, відтак, такі доводи скаржника не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги Коржикових, суд першої інстанції вважав встановленим факт порушення державним реєстратором Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень станом на дату державної реєстрації права власності, а, відтак, і перехід права власності до банку на спірну квартиру від позивачів з порушенням вимог діючого законодавства, що відбулось поза їх волею та що є підставою для застосування ст. 388 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується та вважає такий висновок обґрунтованим та ухваленим без порушень вимог матеріального та процесуального права, чого не спростовано скаржником іншими ніж досліджувались судом першої інстанції доказами.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що тією ж постановою Верховного Суду у справі №185/5734/20 і визначено спосіб захисту порушених майнових прав позивачів та зазначено, що порушені права Коржикових підлягають захисту саме шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.

Саме у такий визначений касаційною інстанцією у спірних правовідносинах спосіб і звернулись позивачі до суду з цим позовом, що є належним та ефективним способом захисту майнових прав позивачів.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Крім цього, колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про добросовісність набувача права власності на спірну квартиру, адже банк, достеменно знаючи ще з лютого 2019 року про порушення процедури набуття такого права власності на спірну квартиру, відчужив її третій особі у 2020 році, на що не має правових підстав.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і їх перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, ухвалення судом рішення про відмову в позові ставить під загрозу гарантовані як національним, так і міжнародним законом, принципи ефективного засобу юридичного захисту.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 цього кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України, зокрема, п.3 ч.1 цієї статті, передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Колегія суддів, виходячи з вищенаведеного, інші доводи скаржника не може взяти до уваги, оскільки такі доводи не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції та встановлених судом фактичних обставин, враховуючи, що нових обставин та письмових доказів скаржник не надав, які б не були досліджені судом першої інстанції та яким не було б надано належної правової оцінки.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Сенс-Банк залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 26 листопада 2025 року.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна