Справа № 159/4756/25 Головуючий у 1 інстанції: Губар В. Є.
Провадження № 22-ц/802/1349/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Карпук А. К.,

з участю

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою представника Міністерства оборони України - Ткачука Віталія Володимировича на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву мотивувала тим, що вона є опікуном онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки його мати померла, а батько позбавлений батьківських прав. З січня 2018 року та до повноліття онук перебував на її утриманні та вихованні, а з досягненням повноліття вона одержувала від нього допомогу. Її онук проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 її повідомлено, що онук, захищаючи територіальну цілісність та державний суверенітет України, загинув біля населеного пункту Нововодяне Сватівського району Луганської області. Зазначає, що онук був неодружений, вони проживали разом.

Зазначала, що ОСОБА_3 систематично пересилав їй кошти, постійно надавав матеріальну допомогу, вони разом проживали і вели спільне господарство. Онук оплачував комунальні послуги, лікування, купляв техніку для дому. З метою реалізації її соціальних прав як особи, яка перебувала на утриманні ОСОБА_3 , у неї виникла необхідність звернутися до суду з даною заявою про встановлення факту перебування на утриманні онука.

Також вказувала, що її загиблий онук мав високу стипендію в технікумі, у розмірі 7000 грн, яку повністю віддавав їй готівкою, що може підтвердити ОСОБА_3 . ЇЇ онук у 2023 році уклав контракт із ЗСУ, а ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув. В ЗСУ був менше року, переказував їй кошти кожного місяця. Вона отримувала соціальну допомогу в сумі 2361 грн.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її перебування на утриманні онука ОСОБА_4 на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2025 року заяву задоволено.

Встановлено факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утриманні онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погодившись із даним рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги та не надано належної оцінки таким фактам, що у залі судового засідання заявник зазначила, що загиблий, перебуваючи на навчанні у «Ковельському промислово-економічному фаховому коледжі Луцького національного технічного університету» вступив до лав Збройних Сил України. Таким чином, на момент вступу до лав ЗСУ йому було 18 років. Отже, загиблий був на утриманні у заявника, а ніяк не навпаки. Також зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки копії виписки з банківського рахунку. На підтвердження факту перебування особи на утриманні заявником подано довідку від 29.01.25 про рух грошових коштів по картці від «ПриватБанк», проте надана банком інформація не містить відомостей про призначення платежів як доходу заявника, чи як витрат на утримання, зазначені докази підтверджують перерахунок коштів ОСОБА_3 , проте дана банківська виписка підтверджує лише період з 01.03.24 по 30.06.24, а інші періоди життя не зачіпає.

Також вважає, що рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2025 року у справі №159/4756/25 є необґрунтованим, та прийнятим із порушенням норм процесуального та матеріального права, а відтак таким, яке підлягає скасуванню.

24 листопада 2025 року від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив, у якому заявниця просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання, призначене на 13.30 год. 11.12.2025 року, про яке був належним чином повідомленим апеляційним судом через електронний кабінет, представник заінтересованої особи Міністерства оборони України не з`явився та станом до початку судового засідання жодних заяв, зокрема і про участь в режимі відеоконференції, суду не подав.

Заінтересована особа ОСОБА_3 , також повідомлений про час та місце розгляду даної справи, в судове засідання не з`явився, а тому відповідно до норм ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, але були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи - заявниці та її представника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Згідно із положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення заяви та встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки заявником доведено належними та допустимими доказами факт перебування на утриманні, що у своїй сукупності дають суду підстави для висновку про перебування заявника на утриманні свого внука, який загинув під час участі в захисті Батьківщини, перебуваючи в складі ЗСУ.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом установлено зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , шлюб між батьками загиблого ОСОБА_3 було розірвано 12.03.2010 року, а відповідно до свідоцтва смерть серії НОМЕР_3 його мати ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2018 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_6 було позбавлено батьківських прав щодо неповнолітніх синів ОСОБА_7 , 2005 року народження, та ОСОБА_8 , 2007 року народження.

У зв`язку з цим заявниця ОСОБА_1 була призначена опікуном онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 26.06.2019 року «Про призначення опікуна над дітьми».

Згідно зі сповіщенням сім`ї № 963 ІНФОРМАЦІЯ_6 від 12.06.2024 за № 7010 заявницю повідомлено, що її онук, вірний військовій присязі, захищаючи територіальну цілісність та державний суверенітет України, загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як убачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 17.06.2024 виконкомом Ковельської міської ради, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Нововодяне Сватівського району Луганської області.

Відповідно до витягу з протоколу засідання ВЛК Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 31.08.2024 № 6427 травма солдата ОСОБА_4 , 2005 року народження, пов`язана із захистом Батьківщини, діагноз і постанова військово-лікарської комісії: травма - вибухова травма, яка призвела до смерті.

Довідка про безпосередню участь особи в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України № 25624/1 від 08.07.2024, підтверджує, що загиблий солдат ОСОБА_4 дійсно брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Довідка є підставою для надання особі статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України.

Згідно з довідками про отримання допомоги від 10.01.2025 № 2, від 19.12.2024 № 668 УС та ВП ВК Ковельської міської ради ОСОБА_1 нараховувалась соціальна допомога в сумі 2361,00 грн щомісячно за період з 01.04.2024 по 30.09.2024, загальна суму доходу 14166 грн.

Також з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 отримував стипендію, будучи студентом Відокремленого структурного підрозділу «Ковельський промислово-економічний фаховий коледж Луцького національного технічного університету» у загальній сумі 124549,00 грн (щомісячно від 6000 грн до 7200 грн) за період навчання з жовтня 2021 по лютий 2024 року, що підтверджується довідками про доходи від 01.09.2025 № 481, 480, 479, 478.

Як пояснювала в суді першої інстанції та в апеляційному суді заявниця ОСОБА_1 , майже всю стипендію ОСОБА_3 передавав їй, тобто заявниця отримувала від онука щомісячно значну матеріальну допомогу.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що заявниця була опікуном ОСОБА_3 , вони проживали разом. Будучи студентом та перебуваючи на військовій службі, ОСОБА_3 регулярно перераховував їй кошти на її утримання.

Як убачається з довідки про рух коштів АТ КБ «Приватбанк» за період 01.11.2023-30.06.2024 (тобто коли ОСОБА_3 проходив військову службу в ЗСУ) по картках/рахунках ОСОБА_1 , на її картковий рахунок ОСОБА_3 регулярно перераховував кошти: в листопаді 2023 року ним перераховано 3830 грн, у грудні 2023 року - 746 грн, у січні 2024 року - 7118 грн 14 коп, у лютому 2024 року - 5338 грн, у березні 2024 року - 6212,97 грн, у квітні 2024 року - 10014 грн, у травні 2024 року - 2000 грн.

Тобто, судом на підставі письмових доказів та пояснень свідків установлено, що ОСОБА_3 і під час служби в Збройних Силах України, тобто до дня своєї смерті, на постійній основі, щомісячно надавав кошти заявниці, які значно перевищували її доходи.

Отже, допомога, яка надавалась її онуком, була для неї основним джерелом засобів до існування.

Родинний зв`язок між заявницею та загиблим ОСОБА_3 , як між бабусею і онуком, підтверджується копією свідоцтва про народження останнього; копією рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 26.06.2019 року «Про призначення опікуна над дітьми".

Враховуючи, що в суді доведено обставини проживання загиблого онука зі своєю бабусею, ведення спільного господарства як членів однієї сім`ї, а також беручи до уваги смерть його матері та позбавлення його батька батьківських прав щодо нього, та наявність доказів щодо надання регулярної матеріальної допомоги ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 до дня його смерті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема , про перебування фізичної особи на утриманні. В судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому випадку між цими особами виникає спір про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у п.п. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Отже, для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця, що необхідно для отримання заявником разової грошової допомоги, має значення встановлення обставин перебування такої особи на повному утриманні померлого військовослужбовця або одержання від нього допомоги, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надаючи оцінку сукупності доказів, які містяться у матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 та її онук ОСОБА_3 , який був неодружений, проживали разом. Він систематично пересилав кошти заявниці, постійно їй надавав матеріальну допомогу, вони вели спільне господарство. Онук оплачував комунальні послуги, лікування, купляв техніку для дому.

Установивши дані обставини, надавши правову оцінку показанням допитаних судом свідків, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про доведення заявницею факту її проживання із онуком ОСОБА_3 та перебування на його утриманні, на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відтак і про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неналежності доказів про утримання заявниці її онуком під час проходження ним військової служби до його загибелі не заслуговують на увагу суду.

Твердження апелянта про відсутність між ОСОБА_1 та її онуком ОСОБА_3 на момент його смерті сімейних відносин, як передумови перебування заявниці на утриманні та отримання нею одноразової грошової допомоги є необґрунтованими та не спростовані належними доказами.

Покликання в апеляційній скарзі представника заінтересованої особи Міністерства оборони на порушення процесуального закону не знайшли свого підтвердження, оскільки судове засідання 28.08.2025 судом першої інстанції було за клопотанням представника МОУ Ткачука В.В. проведене в режимі відеоконференції з його участю, оголошено перерву в судовому засіданні на 17.09.2025, про що було оголошено учасникам справи в судовому засіданні, однак у цей день відеоконференція не відбулася, а тому судовий розгляд закінчено за відсутності представника Ткачука В. В. , який був повідомлений судом про час та місце судового засідання, належним чином.

Відповідно до ч.5 ст.212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відео конференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву.

Інші доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України - Ткачука Віталія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: