Провадження № 22-ц/812/2068/25 Суддя першої інстанції Савін О.І.
Провадження № 22-ц/812/2229/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 486/461/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участі: позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивачки ОСОБА_1 у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Савіна О.І., в залі судового засідання в м. Південноукраїнськ, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

12 березня 2025 року ОСОБА_1 , через свою представницю адвокатку Котенко І.О., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовано тим, що 28 квітня 2017 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, актовий запис № 57.

Від даного шлюбу сторони спільних дітей не мають.

Шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися в грудні 2019 року, коли позивачка припинила спільне проживання з відповідачем через систематичне психологічне насильство з його боку. Однак, попри численні спроби врегулювати ситуацію з відповідачем мирним шляхом, його поведінка не змінилася.

Протягом цього часу сторони періодично намагалися відновити сімейні відносини, але щоразу ці спроби закінчувалися повторенням агресивної поведінки відповідача, що лише погіршувало психологічний стан позивачки.

Остаточно подружні стосунки припинилися 10 лютого 2025 року.

Будь-які спроби відновити подружнє життя не тільки будуть марними, а й принесуть ще більше напруги та дискомфорту обом сторонам, а тому подальше спільне проживання позивачки з відповідачем є неможливим, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, а примусове збереження шлюбу суперечить її правам та законним інтересам.

Згоди про добровільне розірвання шлюбу через органи ДРАЦС сторони не дійшли.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб укладений 28 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішенням Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28 квітня 2017 року Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, за актовим записом № 57.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити шлюбне прізвище ОСОБА_4 .

Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 605 грн 60 коп.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу з доповненнями до неї, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та залишити позов без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази направлення та отримання судової повістки відповідачем як на 22 квітня так і на 28 травня 2025 року.

Станом на 22 квітня 2025 року за декілька годин до судового засідання прийшло повідомлення через застосунок ДІЯ про розгляд даної справи, тому без врахування всіх обставин справи було підготовлено відзив на позов, участь у засіданні відповідач не приймав, при цьому, у відзиві не надавав згоди про постановлення рішення суду за його відсутності.

Станом на час винесення рішення, а саме в період з 14 травня по 28 травня 2025 року відповідач перебував на лікуванні та проходив обстеження.

Станом на час винесення судового рішення сторони дійшли згоди про те, що помилилися стосовно намірів розірвати шлюб, оскільки мають один до одного почуття любові та поваги.

Звертаючись до суду з приводу дати судового засідання відповідач отримував відповідь про те, що необхідно чекати судових повісток.

Не отримавши ніяких повісток з датою призначення судового засідання 29 вересня 2025 року позивачка подала до канцелярії суду заяву про залишення позову без розгляду.

Вказане свідчить про те, що сторони мали намір зберегти шлюб, як на момент постановлення рішення так і в подальшому, однак неповідомлення їх про місце та час розгляду справи позбавило їх можливості довести суду вказану позицію.

ОСОБА_1 також звернулась з апеляційною скаргою, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права просила його скасувати та залишити позов без розгляду.

Посилаючись також на неналежне повідомлення судом про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило її можливості повідомити суд про те, що розірвання шлюбу не відповідає дійсній волі подружжя, та обставини, що були викладені у позовній заяві та у відзиві вже не відповідають волі сторін, оскільки дійсними намірами сторін було вже збереження шлюбу. Сторони, зокрема, і відповідач чекали судового засідання щоб юридично оформити залишення позову без розгляду.

Представниця ОСОБА_1 повідомила суд, що позивачка не має можливості прибути до суду, однак остання мала таке бажання, у зв`язку з тим, що планувала подати заяву про залишення позову без розгляду.

Позивачка не уповноважувала свою представницю на вищезазначені дії, що вбачається з відсутності таких повноважень у пункті 2.3 Договору про надання правничої допомоги.

Станом на час винесення судового рішення сторони дійшли згоди про те, що помилилися стосовно намірів розірвати шлюб, оскільки мають один до одного почуття любові та поваги.

Не отримавши ніяких повісток з датою призначення судового засідання 29 вересня 2025 року позивачка подала до канцелярії суду заяву про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 подала заяву суду про відмову від свого позову до ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що сторони примирилися та вирішили зберегти шлюб.

Відповідач ОСОБА_2 просив суд прийняти відмову позивачки від позову.

Вирішуючи питання про прийняття відмови від позову ОСОБА_1 апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

У частині 1 та 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії судового процесу ( пункт 1 частини 2 статті 49 ЦПК України).

Відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (постанова Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 180/2161/19).

Відповідно до частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Приписами статті 373 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що з позовом до суду в інтересах позивачки звернулась адвокатка Котенко І.О. та яка представляла ОСОБА_1 при розгляді справи судом першої інстанції. Справа була розглянута без участі сторін, виходячи із заяви відповідача та представника позивачки адвокатки Котенко І.О., з яких можна зробити висновок про розгляд справи без участі сторін.

В суді апеляційної інстанції позивачка подала заяву про відмову від позову, яку підтримав й відповідач, з огляду на те, що сторони вирішили зберегти шлюб, отже обставини, на які посилалася в позові змінилися, сторони примирилися.

З урахуванням наведених норм права та прав сторін апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви позивачки та прийняття відмови ОСОБА_1 від її позову до ОСОБА_2 . Тому слід визнати нечинним рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року та закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Керуючись статтями 373, 381 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від її позову до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Визнати нечинним рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року та закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року.