Провадження № 22-ц/801/2551/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 рокуСправа № 127/16296/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Оніщука В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року, ухвалене суддею Жмудь О.О. в м. Вінниці, повне рішення складено 30 вересня 2025 року, в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №18307-05/2023 від 12 травня 2023 року в розмірі 57 000 грн.

В обґрунтування позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» зазначило, що 12 травня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі ТОВ «ФК «Інвеструм») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту№18307-05/2023, згідно з умовами якого відповідачці надано фінансовий кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначений цим договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та на умовах, визначеними умовами кредитного договору. Відповідач у свою чергу не виконав умов кредитного договору.

На момент звернення позивача до суду із вказаним позовом, заборгованість відповідача перед позивачем становить 57 000 гривень, з яких: 15 000 гривень заборгованість за тілом кредиту; 42 000 гривень заборгованість за відсотками.

03 липня 2023 року на підставі договору факторингу №3072023, укладеного між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Стар файненс груп», фактор стає новим кредитором в зобов`язаннях що виникли із основних договорів та отримує права вимоги по зобов`язанням за основними договорами.

29 січня 2024 року між ТОВ «Стар файненс груп» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №29012024, відповідності до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, в тому числі і до ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про задоволення позову.

У скарзі зазначає, що договір факторингу №3072023 від 03 липня 2023 року було укладено між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Стар файненс груп», а відтак позивач не є стороною договору та не має можливості надати інші докази, що стосуються укладення договору. Виконання фактором та клієнтом умов, що визначені договором, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Наданий позивачем реєстр боржників до договору факторингу №29012024 від 29 сінчя 2024 року свідчить про відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №18307-05/2023 від 12 травня 2023 року. Відтак висновок суду про недоведеність набуття позивачем права вимоги не відповідає дійсності. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 12 травня 20203 року ОСОБА_1 заповнила заявку-анкету клієнта на отримання фінансового кредиту в ТОВ «ФК «Інвеструм» (а.с.16).

12 травня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №18307-05/2023.

У п.п. 1 вказаного договору зазначено, що товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 15 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язається повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.2 договору, кредит надається строком на 360 днів і клієнт зобов`язаний погасити наданий кредит в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 05 травня 2024 року.

За змістом п.п.1.4.1, п.1.5 договору, процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.2 цього договору. Клієнт зобов`язується сплачувати проценти кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього договору (а.с.21-25).

Також вказаного числа місяця ОСОБА_1 було підписано Додаток №1 до вказаного договору, яким визначено графік платежів, та Паспорт споживчого кредиту, яким визначено що загальні витрати за кредитом становлять 135 000 гривень, а орієнтовна загальна вартість кредиту 150 000 гривень (а.с.17,26).

Вказані документи підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «W218», що підтверджується довідкою про ідентифікацію ТОВ «ФК «Інвеструм» (а.с.35).

Факт зарахування 12 травня 2023 року коштів на карту ОСОБА_1 , яка вказана у кредитному договорі, у розмірі 15 000 гривень підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №2919_58 від 16 квітня 2025 року (а.с.37).

Відповідно до листа АТ «Райффайзен Банк» від 17 червня 2025 року, наданого на запит суду, банківська картка № НОМЕР_1 емітована на ім`я ОСОБА_1 , проводилася верифікація. На підтвердження факту зарахування 12 травня 2023 року коштів у розмірі 15 000 гривень на вказану картку надано виписку по рахунку (а.с.75-76).

03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» (клієнт) та ТОВ «Стар файненс груп» (фактор) було укладено договір факторингу №3072023, за яким клієнт передав фактору, а фактор прийняв і зобов`язався оплатити клієнту права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта за кредитними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом.

Відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних клієнту за основними договорами та їх перехід від клієнта до фактора відбувається у дату укладення цього договору та акту приймання-передачі (п.1.4 цього договору (а.с.38-39).

У витязі з реєстру боржників до вказаного договору факторингу, який є Додатком №1 до договору факторингу, під номером 10882 зазначено боржника ОСОБА_1 : номер основного договору 18307-05/2023; сума заборгованості за основною сумою боргу 15 000 гривень; 8 625 грн сума заборгованості за відсотками (а.с.40).

29 січня 2024 року між ТОВ «Стар файненс груп» (клієнт) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (фактор) укладено договір факторингу №29012024, у відповідності до котрого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна договору) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) (п. 1.1 договору).

Права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним договором, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості - з моменту його підписання (п. 1.2, 13.1 договору).

У п. 7.1 договору зазначено, що фактор сплачує клієнту суму фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів в розмірі, що станом на дату підписання сторонами цього договору складає 1 489 027,83 грн без ПДВ (41-46).

29 січня 2024 року ТОВ «Стар файненс груп» (клієнт) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підписали Акт приймання-передачі письмового та електронного реєстру боржників від 29 січня 2024 року до вказаного договору факторингу (а.с.48).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, клієнт відступає фактору право вимоги заборгованостей до боржників кредитора, зокрема, щодо ОСОБА_1 : номер договору - 18307-05/2023 від 12 травня 2023 року (дата закінчення договору 05 травня 2024 року); загальна сума заборгованості 57 000,00 грн, з яких 15 000,00 грн - сума основного боргу за кредитом та 42 000,00 грн - сума заборгованості по відсотках (а.с.47).

До матеріалів справи додано платіжну інструкцію №74824 від 29 січня 2024 року, згідно якої ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» здійснило платіж у розмірі 1 489 027,83 грн на користь ТОВ «Стар Файненс Груп» із призначенням платежу: «Плата за відступлення права вимоги зг. Договору факторингу №29012024 від 29 січня 2024 р. Без ПДВ» (а.с.49).

Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №18307-05/2023 від 12 травня 2023 року станом на 29 січня 2024 року становить: 15 000 гривень заборгованість за тілом кредиту; 42 000 гривень заборгованість за процентами (а.с.30-33).

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов укладеного договору, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як новий кредитор, звернулося до суду із вказаним позовом.

Частиною першою статті 15 ЦК України, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_1 , уклавши договір в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодилася з умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача і цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.

Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.

У частині першої статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження факту отримання права вимоги до ОСОБА_1 за договором 18307-05/2023 від 12 травня 2023 року, оскільки не доведеним є отримання права такої вимоги ТОВ «Стар Файненс Груп» від ТОВ «ФК «Інвеструм» та, відповідно, на підтвердження факту отримання права вимоги до відповідача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» від «Стар Файненс Груп», дійшов висновку про відстуність підстав для задоволення позовної заяви.

Зокрема, що стосується договору факторингу №3072023 від 03 липня 2023 року, що укладений між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Інвеструм» (Клієнт), то суд зауважив, що: матеріали позовної заяви не містять повний текст вказаного договору факторингу; суду не надано доказів на підтвердження оплати за договором; суду не надано витягу з реєстру боржників, з якого суд міг би встановити, що до ТОВ ««Стар Файненс Груп»» перейшло право вимоги до боржника, оскільки наданий витяг з реєстру боржників не містить підписів сторін; суду не надано акту прийому-передачі права вимоги за цим договором, що позбавляє суд можливості встановити чи взагалі право вимоги до ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Стар Файненс Груп» та чи, відповідно, могло воно бути передане останнім до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

Апеляційний суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази вважає, що висновки суду першої інстанції суперечать доказам у справі та не ґрунтуються на вищенаведених нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

З п.1.4 договору факторингу №3072023 від 03 липня 2023 року, укладеного між ТОВ «Стар файненс груп» та ТОВ «ФК «Інвеструм», слідує, що відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних клієнту за основними договорами, та їх перехід до нового кредитора відбувається у дату укладення цього договору та акту приймання-передачі.

Тобто відступлення права вимоги до боржників та їх перехід до ТОВ «Стар файненс груп» відбулося 03 липня 2023 року.

Ненадання лише акту приймання-передачі не може свідчити про недоведеність факту переходу до нового кредитора права вимоги.

Приховування у вказаному договорі інформації щодо ціни договору не спростовує укладення договору факторингу між ТОВ «Стар файненс груп» і ТОВ «ФК «Інвеструм» та переходу права вимоги.

Вказаний договір факторингу є проміжним і позивач набув права вимоги до відповідача не на підставі цього договору, а тому надав всі наявні у нього документи.

З п.1.4 договору факторингу №29012024 від 29 січня 2024 року слідує, що права вимоги переходять до нового кредитора з моменту набрання чинності даним договором, що за змістом п.13.1 є моментом його підписання, і виконання цієї умови є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги.

Зі змісту договору факторингу від 26 грудня 2024 року слідує, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в момент підписання сторонами акту прийому передачі реєстру боржників.

Тобто право вимоги перейшло до позивача 26 грудня 2024 року.

Позивачем разом із позовною заявою подано усі наявні у нього документи на підтвердження переходу до нього прав вимоги до відповідача.

Умовами договорів факторингу не передбачено, що права грошової вимоги вважаються відступленими в день отримання клієнтом в повному обсязі оплати за такими договорами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Вказані вище договори факторингу у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаних правочинів.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, апеляційний суд вважає, що надані докази у їх сукупності підтверджують факту переходу до позивача права вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту №18307-05/2023 від 12 травня 2023 року.

Отже доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.

Що стосується розміру заборгованості, то апеляційний суд виходить з наступного.

З розрахунку заборгованості слідує, що ОСОБА_1 не було повернуто тіло кредиту, а відтак сума в розмірі 15 000 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується процентів, то апеляційний суд виходить з того, що за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З розрахунку заборгованості слідує, що проценти у розмірі 42 000 гривень нараховані за період з 12 травня 2023 року (дата укладення кредитного договору) по 29 січня 2024 року і нарахування процентів припинилося з 10 жовтня 2023 року.

Тобто проценти нараховані в межах строку дії договору (дата погашення кредиту 05 травня 2024 року) і не перевищують орієнтовну загальну вартість кредиту (загальні витрати за кредитом).

ОСОБА_1 було сплачено у загальному 5 625 гривень, які були спрямовані на погашення процентів.

Часткова сплата боржником боргу відноситься до дій, що свідчать про визнання боргу. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 серпня 2024 року при розгляді справи № 758/4213/21 і така практика є усталеною.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 57 000 гривень, з яких: 15 000 гривень заборгованість за тілом кредиту; 42 000 гривень заборгованість за процентами.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення вимог позову та апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 2422,40 грн та судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.

У позовній заяві ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано: - договір про надання правової (правничої) допомоги №0103 від 01 березня 2024 року; - замовлення від 15 квітня 2025 року до договору про надання правової (правничої) допомоги №0103 від 01 березня 2024 року; - детальний опис наданих послуг від 06 липня 2025 року; - рахунок на оплату від 25 квітня 2025 року (а.с.53-56).

За змістом вказаних документів, сума наданих послуг складає 7 000 гривень.

У ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині шостій вказаної статті зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, зважаючи на знаходження на розгляді у судах різних інстанцій значної кількості таких справ, що свідчить про їх однотипність та шаблонність позовів в такій категорій справ, беручи до уваги, що за змістом договору про надання правової допомоги порядок розрахунків має встановлюватися додатком №1 до цього договору, який так і не був наданий позивачем (у наданих документах відсутня вказівка на те, що вони є таким додатком), апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції в розмірі 3000 гривень.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» () заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №18307-05/2023 від 12 травня 2023 року в загальному розмірі 57 000 (п`ятдесят сім тисяч) гривень, з яких: 15 000 гривень заборгованість за тілом кредиту; 42 000 гривень заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (): судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 копійок; витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень; судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

В.В. Оніщук