Справа № 443/822/25 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/2659/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 липня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743, за умовами якого кредитодавець зобов`язується на умовах строковості, зворотності, платності надати кошти позичальнику, який зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року укладено в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця шляхом його підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором. В умовах договору сторони погодили, що кредит надається в розмірі 10 000 грн строком на 360 днів до 31 січня 2025 року. Перерахувавши на платіжну картку відповідача грошові кошти в сумі 10000 грн., Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» виконало свої зобов`язання за умовами кредитного договору. Внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року у відповідача виникла заборгованість в розмірі 100000 грн, з яких 10 000 заборгованість за тілом кредиту, а 90000.00 грн заборгованість за процентами. Зазначає, що на підставі договору факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», до нього перейшло право вимоги до боржника за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість загальною сумою 100 000 грн.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 16 липня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» загальну суму заборгованості за кредитним договором №4367743 від 07 лютого 2024 року у розмірі 46 050 грн., сплачений судовий збір в розмірі 1115,51 грн. та 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього: 50 165,51 грн.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за процентами в розмірі 36 050 грн. та відмову у задоволенні решти позовних вимог оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що судом не враховано умови укладеного між сторонами договору, принцип свободи договору, його обов`язковість для сторін, а також презумпцію правомірності правочину, що призвело до неправильного вирішення спору та лише часткового задоволення позовних вимог. Сторони в договорі можуть відступити від положень цивільного законодавства і врегулювати відносини між ними на власний розсуд. Підписуючи договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року, відповідач ознайомився з усіма його умовами, погодився з ними та зобов`язався їх дотримуватися. Вимоги законодавства щодо максимального розміру денної процентної ставки не застосовуються до спірних правовідносин, які регулюються умовами договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року, погодженими сторонами, тому денна процентна ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладення такого договору. При цьому, денна процентна ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування оскільки до договору не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки. Надана відповідачем фотокопія військового квитка не є належним доказом, оскільки оригінал документа не оглянутий в судовому засіданні, не засвідчений та не підписаний кваліфікованим електронним підписом, а відтак відсутні докази безпосередньої участі відповідача у проведенні заходів щодо захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, забезпеченні національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації, що є імперативною вимогою для звільнення від сплати процентів на підставі частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення заборгованості за процентами в розмірі 36 050 грн. та відмову у задоволенні решти позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості за процентами в розмірі 36 050 грн. та відмови у задоволенні позовних вимог, а відтак в іншій частині рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 27 вересня 2024 року відповідач є військовослужбовцем, відтак з цього часу він звільняється від нарахування процентів за користування кредитними коштами, а за період з 07 лютого 2024 року по 26 вересня 2024 року з нього на користь позивача підлягають стягненню проценти в розмірі 36050 грн. з врахуванням максимального розміру денної процентної ставки, встановленого законом.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Судом встановлено, що 07 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743, за умовами якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Сума кредиту складає 10000 грн. (п. 1.2. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року).

Пунктом 1.3 договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року передбачено, що строк кредиту 360 днів.

Відповідно до п. 1.3.1. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року строк кредитування, а також термін (дата) повернення (виплати) кредиту, встановлені договором, можуть бути змінені (продовжені) за письмовою згодою сторін, шляхом підписання сторонами додаткового договору до цього договору. Ініціювання клієнтом продовження строку кредитування/строку договору відбувається без змін умов цього договору в бік погіршення для клієнта.

Згідно з п. 1.4.1. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року стандартна процента ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору.

В пункті 1.4.2. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року передбачені умови застосування зниженої процентної ставки, що становить 0.01 % за кожен день користування кредитом.

Відповідно до п. 3.1. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

До періоду розрахунку процентів включається день надання кредиту та день фактичного повернення кредиту. У випадку, якщо день надання та день повернення кредиту співпадають, нарахування процентів здійснюється за один день (п. 3.2. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року).

В пункті 3.4 договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року передбачено, що розмір процентної ставки, встановлений в п.1.4 договору, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії договору та не може бути збільшений товариством в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 2.1 договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою № 1548-0310 від 03 жовтня 2024 року, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення», 07 лютого 2024 року зараховано 10000 грн. на картку НОМЕР_1 в системі iPay.ua.

Згідно з листом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» від 30 травня 2025 року №20.1.0.0.0/7-2025027/0138 картка № 037908 емітована на ім`я ОСОБА_1 .

Випискою по рахунку підтверджується, що 07 лютого 2024 року на картку НОМЕР_2 перераховано 10 000 грн.

23 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу № 23/09/2024, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» відступає Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» за плату право грошової вимоги до боржників, зазначених в реєстрі боржників, який є невід`ємною частиною договору.

Згідно з витягом з реєстру боржників, що є додатком № 1 до договору факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року, Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» відступлено право вимоги до ОСОБА_1 договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року.

Платіжною інструкцією № 42 від 25 вересня 2024 року підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» сплатило Товариству з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» 1601559.81 грн як плату за договором факторингу № 23/09/2024 від 23 вересня 2024 року.

Отже, позивач надав належні та допустимі докази, що підтверджують перехід до нього права вимоги до боржника за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4367743 від 07 лютого 2024 року.

З долучених до матеріалів справи розрахунків заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року вбачається, що така станом на 31 січня 2025 року становить 100000 грн., з яких 10 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 57500 грн заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, нарахованими за період з 07 лютого 2024 року по 23 вересня 2024 року, 32500.00 грн. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, нарахованими за період з 24 вересня 2024 року по 31 січня 2025 року.

Згідно з довідкою від 29 жовтня 2024 року № 2805, виданою ІНФОРМАЦІЯ_1 , солдат ОСОБА_1 призваний на військову службу на підставі Указу Президента України від 23 липня 2024 року № 470/2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» з 27 вересня 2024 року.

Військовим квитком серія НОМЕР_3 підтверджується, що 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 призваний у Збройні Сили України.

Протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 27 травня 2025 року (а.с. 40) підтверджується, що надіслана на електронну адресу суду копія вищезазначеного військового квитка підписана електронним цифровим підписом відповідача, що спростовує доводи апеляційної скарги про неналежність цього доказу у зв`язку з його не підписанням.

Згідно з довідкою від 18 вересня 2025 року № 2204, виданою військовою частиною НОМЕР_4 , ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_4 .

Витягом з Єдиного державного реєстру ветеранів № 082716 від 15 вересня 2025 року підтверджується, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Встановивши, що з 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 набув статусу військовослужбовця, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з цього часу відповідачу не нараховуються проценти за користування кредитом.

Відтак, проценти за користування кредитними коштами за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року підлягали нарахуванню відповідачу за період з 07 лютого 2024 року до 26 вересня 2024 року, оскільки в цей період він не був військовослужбовцем та не мав права на пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей».

При цьому, з наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитними коштами нараховувалися за процентною ставкою 2.50% від залишку заборгованості за кредитом в день.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.

Положення частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки вводяться в дію поетапно.

Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

З огляду на вимоги положень частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», з 07 лютого 2024 року по 21 квітня 2024 року кредитодавець правомірно нараховував проценти за користування кредитними коштами за процентною ставкою 2.50 % в день, однак починаючи з 22 квітня 2024 року, максимальний розмір денної процентної ставки не міг перевищувати 1.5 %, а з 20 серпня 2024 року не міг перевищувати 1 %.

Однак, правильно встановивши період нарахування процентів за користування кредитними коштами та проценту ставку, за якою їх слід було нараховувати, суд першої інстанції, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, дійшов помилкового висновку щодо суми заборгованості за процентами, визначивши таку в розмірі 36050 грн.

Разом з тим, проценти за користування кредитними коштами підлягали нарахуванню за період з 07 лютого 2024 року до 21 квітня 2024 року в розмірі 18750.00 грн. (10 000 грн. х 2,5 % х 75 днів = 18750.00 грн.), за період з 22 квітня 2024 року до 19 серпня 2024 року в розмірі 18000 грн. (10 000 грн. х 1,5 % х 120 днів = 18000.00 грн.), за період з 20 серпня 2024 року до 26 вересня 2024 року в розмірі 3800 грн. (10 000 грн. х 1 % х 38 днів =3800.00 грн.).

Відтак, заборгованість ОСОБА_1 за процентами за користування кредитними коштами за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року становить 40550 грн. (18750 грн + 18000 грн +3800 грн = 40550 грн).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року в розмірі 50550.00 грн., з яких 10 000 грн. заборгованість за тілом кредиту, а 40550 грн. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, загальної заборгованості за кредитним договором, а також в частині розподілу судового збору слід змінити, виклавши абзац перший та другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року в розмірі 50 550 грн., судовий збір в розмірі 1224.52 грн. та 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 54774.52 грн.».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 липня 2025 року змінити, виклавши абзац перший та другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4367743 від 07 лютого 2024 року в розмірі 50 550 грн., судовий збір в розмірі 1224.52 грн. та 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 54774.52 грн.».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвавлення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 04.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк