Справа № 466/9511/24 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/2342/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Cуддів: Савуляка Р.В.,Шандри М.М.,

Cекретар Іванова О.О.

З участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Приндоти У.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №466/9511/24 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Малофєєва Артема Івановича на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування,- про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

в с т а н о в и в :

19 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16 вересня 2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася донька ОСОБА_3 .

09 січня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Задовго до розірвання шлюбу, він не проживав разом із ОСОБА_2 , оскільки у вересні 2019 року ОСОБА_2 виїхала з України на постійне місце проживання у Республіку Казахстан, як громадянка цієї країни і в Україну з того часу жодного разу не поверталася та в гості не приїзжала.

Донька ОСОБА_3 , 2018 р.н. перебуває на утриманні позивача ОСОБА_1 та проживає із ним.

ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, фактично ухиляється від виконання своїх обов"язків щодо утримання своєї дитини.

Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 04 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви, а саме з 19 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання судових витрат.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Рішення суду в частині позбавлення батьківських прав оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Малофєєв А.І..

У апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним. Посилається на те, що у вересні 2019 року відповідачка виїхала з України до Республіки Казахстан і з того часу більше в Україну не приїжджала. Після повернення дитини до України разом із батьком останній почав їй чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відповідач не ухиляється від виконання своїх обов"язків відносно дитини, однак через COVID-19 в 2020-2021 роках, закриття кордонів, запровадження воєнного стану та небезпеку для іноземних громадян, вона позбавлена можливості перебувати на території України. Суд не навів аргументів, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав фактично унеможливлює відновлення відносин у майбутньому.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 04 червня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав і стягнення аліментів.

01.12.2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Малофєєв А.І. надіслав суду додаткові пояснення у справі у яких зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 має твердий намір повернутися до доньки за першої реальної можливості як тільки безпекова ситуація це дозволить.

Просить при перегляді рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 04 червня 2025 року врахувати дію воєнного стану в Україні, складну безпекову ситуацію, постійну загрозу обстрілів та застосування графіків відключення електроенергії, що може призвести до технічних збоїв відеозв`язку або зриву судового засідання та розглянути справу у відсутності відповідачки та її представника на підставі наявних у справі матеріалів та поданої апеляційної скарги.

Позивач по справі ОСОБА_1 28.11.2025 року через електронний суд надіслав пояснення на апеляційну скаргу, які долучені до матеріалів справи та просив розгляд справи проводити без його участі, заперечує проти апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник органу опіки та піклування Шевченківської РА ЛМР в судове засідання не прибув, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 підтримує, просить справу розглядати у відсутності представника.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Приндоти У.Г. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2015 року про що зроблено актовий запис № 597 у відділі РАЦС Дніпровського РУЮ у м.Херсон (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дочка- ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23.05.2018 року. Батьками дитини є записані: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (а.с.10-13).

Згідно копії заочного рішення Броварського районного суду Київської області у справі №361/1994/22 від 09.01.2023 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.17).

Відповідно до копії довідки ЗДО ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відвідувала ЗДО №55 по АДРЕСА_1 з 17.08.2022 року. ОСОБА_5 відвідує танцювальну студію Bakun Dance з вересня 2022 року (а.с.33-34).

З доданих до справи характеристик на ОСОБА_5 , 2018 року народження, вбачається, що дитина характеризується по місцю навчання та у танцювальній студії позитивно, комунікабельна, доглянута. На навчання її супроводжує, в більшості, батько ОСОБА_1 . Рідна мати дитини ОСОБА_2 жодного разу не відвідувала заняття у студії, не була присутня на виступах дитини, не виявляла інтересу поцікавитися успіхами дитини через засоби телекомунікації чи особисто (а.с.50)

З характеристики учениці 1-Д класу СЗШ №99 м.Львова вбачається, що ОСОБА_5 є ученицею 1-Д класу, характеризується позитивно, забезпечена всім необхідним для навчання. Батько ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню та навчанню доньки, відвідує навчальний заклад, регулярно цікавиться успіхами дитини у навчанні, поведінкою, спілкується з класним керівником.

Мати ОСОБА_2 від початку навчального процесу жодного разу в школі не була, участі у вихованні та навчанні доньки не бере (а.с.175).

З долученого до матеріалів справи листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-80740/18/24-вих. від 20.11.2024 року, Мінєнкова Гаухар 18.09.2019 року виїхала з Києва до Алмати (а.с.69,73).

Згідно Висновку органу опіки та піклування Шевченківської РА ЛМР доцільним є позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.158-159т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із зібраних по справі доказів, що мають значення для справи, які відповідають фактичним обставинам, врахував відповідні правовідносини, що регулюються нормами сімейного законодавства, Конвенцію про права дитини, Закон України «Про охорону дитинства».

З висновками суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується.

У ч.1ст.164 СК України передбачений перелік підстав, за наявності однієї з яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, в тому числі, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а також якщо вони є хронічними алкоголіками або наркоманами.

За приписами ч.1-5ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За положеннями ч.1ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В контексті п.2 ст.8 Конвенції про права дитини, ЄСПЛ наголосив, що в усіх випадках, основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно з ч.1ст.9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками, необхідно застосувати в найкращих інтересах дитини, може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину.

Згідно ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Із матеріалів справи та доданих доказів встановлено, що відповідачка по справі ОСОБА_2 18.09.2019 року вибула з України в Алмати (а.с.69). На цей час дитині було один рік і 4 місяці. На даний час дитині минуло 7 (сім) років, вона майже самостійна відповідно до свого віку, навчається в школі, відвідує студію танцю, звикла до відповідного укладу життя, подорослішала, підросла, змінюється відповідно до віку. За шість з половиною років мама дитиною не цікавиться, посилаючись у апеляційній скарзі на об`єктивні причини, незалежні від відповідачки, а саме: Covid-19 (2020-2021), закриття кордонів, запровадження воєнного стану у 2022 році., тобто мати дитини ставить свої інтереси вище інтересів дитини.

З доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується. Не може бути розлучення 1,5 річної дитини з матір`ю незалежно від обставин, навіть, відвідини родини повинні проводитися разом обома батьками. Не 1,5 річна дитина повинна відвідувати родичів, а родичі дитину-така думка лікарів-психіатрів, психологів і вона відповідає реаліям життя та інтересам дитини. Позивачка погодилася на переїзд дитини з батьком в Україну, однак жодних дій не вчиняла щодо повернення дитини, не цікавилася життям дитини, її здоров`ям, умовами проживання, харчуванням, дозвіллям. Доводи позивачки викладені у апеляційній скарзі, її пояснення, що вона не відрікалася від дитини, що вона «горить» бажанням повернути дитину, виховувати таку, однак, через чинення перешкод відповідача, не підтверджені жодними доказами. Відповідачка ОСОБА_2 не зверталася до органів опіки і піклування з метою налагодити зв`язок із дитиною, не подала зустрічного позову про відібрання дитини, до подачі зазначеного позову не зверталася з позовом про визначення місця проживання дитини.

20 лютого 2020 року Суворовський районний відділ у місті Херсоні, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області надало ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дозвіл на імміграцію з Казахстану в Україну та постійне проживання в Україні, однак остання таким не скористалася (а.с.23).

Посилання у апеляційній скарзі на Covid-19, на воєнний стан, колегія суддів не приймає, оскільки для участі у вихованні дитини, для зустрічі з дитиною у матері не може бути перешкод, незважаючи на будь-які обставини, держава завжди цьому сприяє. COVID-19 не був і не є безперервним, ще до COVID чи після нього у 2021 році, коли карантин було призупинено, відповідачка не вживала жодних дій для зустрічей з дитиною, участі у її вихованні та на об`єднання сім`ї.

Колегія суддів не вважає, що висновок органу опіки та піклування Шевченківської РА ЛМР є формальним, оскільки представниками зазначеного органу проводилося обстеження умов проживання дитини, відбулося спілкування з батьком, з найближчими родичами, з вчителями. Дитина знає, що у неї була біологічна мама, цього від дитини не приховують так як ОСОБА_5 сама про це говорила представникам, психологу, однак мами вона не пам`ятає, хоч знає що така є.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природніх здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини ( частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

У матеріалах справи відсутні докази, що відповідачка скористалася, як мама, наданими їй державою та гарантованими правами участі у виховані дитини та не надала доказів вчинення їй у цьому перешкод.

За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї.

Відповідно до п.2 ч.1ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Згідно роз`ясень у п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № №3 від 30.03.2007 року із змінами та доповненнями від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Виходячи із змісту зазначених роз`яснень, суд першої інстанції всесторонньо, повно, всебічно дослідив обставини справи і дійшов справедливого і законного висновку, що у діях відповідачки ОСОБА_2 прослідковується повна бездіяльність та свідоме ухилення від виховання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи від півторарічного віку дитини до цього часу.

Згідно ч.3ст.12, ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.6ст.81 ЦПК України).

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для скасування оскаржуваного рішення у суду немає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст.375 ЦПК України).

З приводу посилання у апеляційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції має відновити баланс справедливості - між складною долею матері, інтересами дитини та принципом правової пропорційності, колегія суддів зазначає, що через неявку відповідачки у судове засідання, її страх щодо воєнних дій, які на території Львова та області є періодичними, а не постійними, однак життя людей продовжується у звичному ритмі, відновлення стосунків між мамою і дитиною буде залежати від них обох та із спливом часу можливо між ними відбудеться порозуміння. Відповідачка ОСОБА_2 не позбавлена права звернутися в суд з позовом про поновлення її у материнських правах і можливо дочка ОСОБА_5 , 2018 року народження з повним розумінням ситуації висловить своє бачення на таке звернення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Малофєєва Артема Івановича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра