Провадження № 2/643/5494/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2025 Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Довготько Т.М.

за участю секретаря судового засідання Вишнякової Є.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

06.08.2025 ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» (далі ДП «УкрДАГП») про стягнення 29 495,83 грн заборгованості по заробітній платі (з урахуванням стягнутих податків), 177, 02 грн. компенсації за 13 днів невикористаної відпустки та 40 779, 00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 13.10.2021 вона була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КзПП за угодою сторін. На день звільнення відповідач нарахував, але не виплатив 29 495, 83 (з урахуванням податків та зборів) заробітну плату за період з серпня 2020 по травень 2021 року. Також не сплачено компенсацію за невикористану відпустку за 13 календарних днів у сумі 1177,02грн. Крім того, на підставі ст. 117 КЗпП України позивачка просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 жовтня 2021 року по 18 липня 2022 року в сумі 40 779,00 грн.

Ухвалою суду від 11.08.2025 провадження по справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 19.09.2025, постановлено у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 14.10.2025, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» Сухового Д.І. у поновленні процесуального строку для подання відзиву.

Ухвалою суду від 10.11.2025 витребувано докази.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позові. Зазначила, що на день звільнення їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі, оскільки їй обіцяли виплатити заробітну плату, тому вона раніше до суду не зверталась.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Від представника відповідача Сухового Д.І. до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивач перебувала у трудових відносинах зі Східною регіональною філією ДП «УкрДАГП», уся первинна документація, в тому числі розрахунково-платіжні відомості стосовно нарахувань та виплат працівникам заробітної плати знаходиться саме в Філії. Позивачем не доведено наявність заборгованості та не надано доказів звернення до відповідача з вимогою про проведення з нею повного розрахунку. Крім того зазначив, що розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. є неспівмірним та непропорційним до предмета спору.

Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працювала в Східній регіональній філії Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на посаді техніка-топографа відділу землеврядування, кадастру, геодезії та картографії (а.с. 6-11).

Наказом від 13 жовтня 2021 року №35/к ОСОБА_1 звільнена з 13 жовтня 2021 року за угодою сторін відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Компенсація за невикористану відпустку за 13 к.д. 1177,02грн. (а.с. 4).

Згідно з довідкою Східної регіональної філії ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» ОСОБА_1 за період з 01.08.2020 по - 01.11.2021 були нараховані доходи у розмірі 36405, 77 грн. З урахуванням утриманих податків та зборів до видачі 29495, 83 грн. (а.с. 12).

Ухвала суду від 10.11.2025 про витребування доказів, а саме довідки з розрахунком заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 на момент звільнення 13.10.2021 з зазначенням всіх виплат, та довідки з розрахунком середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 не виконана.

Таким чином, доказів виплати ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі на момент розгляду справи суду не надано.

Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа Суханов та Ільченко проти України заяви № 68385/10 та 71378/10) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання / правомірне очікування стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з позивачем в день його звільнення відповідач суду не надав.

Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за у сумі 29 495, 83 грн., та компенсації за невикористану відпустку за 13 к.д. у розмірі 1177,02 грн.

Відповідно до п. 6 Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999 оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присуджені до стягнення кошти за невикористану відпустку за 13 к.д. у розмірі 1177,02 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця. А заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у сумі 29 495, 83 грн. суд зазначає з врахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів, оскільки роботодавцем вже утримано вказані податки.

Доводи ДП «УкрДАГП» про те, що уся первинна документація, в тому числі розрахунково-платіжні відомості стосовно нарахувань та виплат працівникам заробітної плати знаходиться саме в Філії, не можуть стати підставою для відмови позивачу у задоволенні заявлених вимог.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не виплати позивачу заробітної плати.

Що стосується доводів відповідача про те, що позивач перебувала у трудових відносинах з Східною регіональною філією ДП «УкрДАГП», а не з відповідачем, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №28 від 15.05.2019 ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство», утворено у складі ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» відокремлені підрозділи, зокрема, Східна регіональна філія ДП «УкрДАГП».

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України).

Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (частина четверта статті 95 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.02.2022 р. по справі № 755/12623/19 у своїх висновках щодо застосування норм права про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказала на наступне.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Зазначені статті 47, 116, 117 та 233 КЗпП України були викладені у новій редакції на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року.

Як зазначалось вище, 13.10.2021 позивачка була звільнена з роботи і у цей день, тобто у останній робочий день, відповідач мав здійснити повний розрахунок з працівницею, чого не зробив. Відтак, починаючи з 14.10.2021 права позивачки вважаються порушеними.

З вказаним позовом позивач звернулася до суду лише 06.08.2025.

Водночас, відповідно до ч. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначена норма ч. 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України діє з 02 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено на всій території України карантин з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року.

З огляду на викладене, у спірних правовідносинах ОСОБА_1 порушила вимоги ч. 1 ст. 233 КЗпП України щодо 3-місячного строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач не надала до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропуску встановленого строку.

Отже, з урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10000, 00 грн, то суд зазначає наступне.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 15.07.2025 укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Потеряєвою І.А., відповідно до якого вартість правничої допомоги, пов`язаної з розглядом справи у суді першої інстанції фіксована та складає 10000, 00 грн, сплачується таким чином: 3 000, 00 грн. у строк 15 днів з моменту відкриття судом провадження у справі; решта у строк 3 дні з моменту виконання судового рішення; Акт надання послуг від 01.09.2025 підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Потеряєвою І.А., відповідно до якого загальна вартість послуг складає 10 000, 00 грн.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №443; квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки №27 від 26.08.2025 року, відповідно до якої Дрозд В.П. було здійснено оплату наданих адвокатом юридичних послуг в розмірі 3 000 грн.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих позивачем документів, враховуючи заяву відповідача про неспівмірність та непропорційність розміру витрат на правничу допомогу, часткове задоволення позову, суд вважає, що наведений адвокатом обсяг послуг з їх вартістю (10 000,00 грн.) є неспівмірним із складністю справи та затраченим часом на надання таких послуг. Заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру, а тому суд вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 5000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 29 495грн.83коп. з урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1 177грн.02коп. без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Рішення в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00грн.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь держави судовий збір у розмірі 1211грн.20коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.12.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Українське державне аерогеодезичне підприємство», , адреса місцезнаходження: м.Київ, вул. Велика Васильківська, 69.

Суддя Т.М.Довготько