Справа № 331/663/25
Провадження № 2/331/1171/2025
РІШЕННЯ

іменем України

12.12.2025

Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої: судді Фісун Н.В., за участю секретаря Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, через адвоката Рижова М.Г., звернулася з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказала, що19.07.2013 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , актовий запис № 240. У шлюбі народилась дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення від 28 вересня 2020 року у справі №331/2745/20 про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер та його спільний з Позивачем син ОСОБА_5 набув статус спадкоємця за законом першої черги.

04.01.2024 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Носенко Ю.А. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я малолітнього ОСОБА_5 , згідно якого:«Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з:- 5/12 (п`яти дванадцятих) часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, опис об`єкта: А -житловий будинок, загальною площею 117,0 кв.м., житловою площею 59,1 кв.м.; Ж,И - вбиральні; Е - гараж; Б, 3 - сараї; № 1, № 6 - паркани; № 5 - водопровід, № 3 зливна яма,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які належали спадкодавцю на підставі договору дарування,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О. 25 грудня 1996 року за реєстровим № 3666, дублікат якого виданий державним нотаріусом Запорізького обласного державного нотаріального архіву Кибальною Т.М. 07 вересня 2023 року за реєстровим № 1-145, що належало ОСОБА_6 , матері спадкодавця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого на 1/2 (одну другу) частку у спадщині був її син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Право власності на 5/24 (п`ять двадцять четвертих) часток житлового будинку підлягає державній реєстрації».

Відповідачка ОСОБА_2 , яка доводиться рідною сестрою ОСОБА_4 та тіткою малолітньому ОСОБА_5 , мешкає у цьому будинку, нею оформлено право на спадщину на частину вказаного будинку після смерті матері ОСОБА_6 .

ОСОБА_2 , діючи свавільно, відверто й зухвало нехтуючи правами ОСОБА_5 як власника частини вказаного вище будинку, діючи самовільно, без погодження з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , змінила замки на вхідних дверях до воріт подвір`я та до самого будинку, позбавивши малолітню дитину та його матір ОСОБА_1 можливості користування житлом, та прямо й безпосередньо відмовляється впустити їх до будинку, створюючи своїми протиправними винними діями перешкоди у користуванні цим нерухомим майном, 5/24 частини якого належить ОСОБА_5 на праві власності.

Вказані обставини, зокрема, підтверджуються тим, що 23.01.2024 ОСОБА_1 подано заяву в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_5 до Відділу поліції №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, про створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом відмови надати доступ та дозвіл увійти до будинку, яку зареєстровано до ІПНП «Єдиний облік» за № 1099.

11.11.2024 за аналогічних причин ОСОБА_1 повторно подано заяву до Відділу поліції №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, яку зареєстровано у журналі ЄО за №18210 від 11.11.2024, про створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом ненадання доступу до будинку та категоричної відмови дозволити увійти навіть на подвір`я.

15.12.2024 ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_5 прибула до вказаного будинку, звернувшись до ОСОБА_2 із проханням впустити їх до житла, на що Відповідач в черговий раз категорично відмовила, двері не відчинила, у зв`язку з чим ОСОБА_1 викликала працівників поліції, звернувшись з відповідною заявою до них.

Також позивачка вказує про те, що протиправними, свавільними й винними діями ОСОБА_2 . Позивачу ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_5 завдано моральної шкоди. Так, внаслідок створення Відповідачем перешкод своїм близьким родичам малолітньому ОСОБА_5 та його матері ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, вони змушені проживати у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . Це викликає у ОСОБА_1 необхідність докладати додаткових зусиль до організації свого життя та життя свого сина, створення належних умов проживання, навчання та задоволення базових життєвих потреб малолітньої дитини в умовах гуртожитку. Протиправні дії ОСОБА_2 , її невиправдана й зухвала поведінка завдають ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_5 значних душевних страждань у зв`язку з погіршенням сімейних відносин, неможливістю користуватися власним житлом, необхідністю відшукувати інше житло та необхідністю звертатися до органів поліції і суду за захистом своїх порушених прав, витрачати час для того, щоб Відповідач виконувала вимоги закону. Викладене вказує про наявність прямого причинного зв`язку між відповідними винними діями ОСОБА_2 та їх результатом моральною шкодою, яку завдано Позивачеві та її сину, яку Позивач оцінює в 30 000,00 гривень.

Прохає суд , Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої особи ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .Стягнути з ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди, завданої малолітній особі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , у розмірі 30000 гривень. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на користь позивача: судовий збір у розмірі 1937,92 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень.

Ухвалою суду від 14.02.2025 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

28.02.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що всі конфлікти між позивачем та відповідачем виникли після звернення ОСОБА_2 з позовними вимогами до ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 з вимогами про стягнення витрат на поховання його батька, які витратила відповідач на поховання свого рідного брата. У справі ухвалено рішення суду, стягнуто з ОСОБА_1 витрати на поховання батька її неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Саме це стало підставою для ініціювання штучного позову про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та відшкодування моральної шкоди.

На підтвердження перешкоджання житловим будинком надано відеофайли на яких зафільмовано запис телефонної розмови між позивачем та відповідачем. При цьому на відео не вбачається, що особа з якою йде розмова дала згоду на запис. Такого дозволу відповідачка не давала, тому відеофайли, долучені до позовної заяви не є належними доказами порушення відповідачем законних інтересів її неповнолітнього сина.

З моменту розірвання стосунків з батьком її неповнолітнього сина та на момент подачі даної позовної заяви, вона зі своїм сином не проживала по АДРЕСА_1 понад п`ять років. Відповідно не користувалась даним приміщенням та не могла мати від житлового будинку ключів. Тому, твердження про те, що відповідачка, діючи свавільно, відверто, зухвало, нехтуючи правами ОСОБА_5 , як власника частини вказаного вище будинку, без погодження з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 змінила замки на вхідних дверях до воріт подвір`я та до самого будинку без погодження з ОСОБА_1 та перешкоджає користуватись їй та її дитині житловим будинком не відповідає дійсності.

Слід зазначити, що вона власниця 5/24 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , яку успадкувала з ОСОБА_4 після матері. Тобто, вона разом з неповнолітнім сином позивачки є співвласником даного будинку в рівних частках, а тому сумісно повинні даний будинок утримувати, ремонтувати та доглядати за належним його станом. Даний будинок перебуває в аварійному стані. Це підтверджується фотографіями, долученими до відзиву на позовну заяву.

Будинок складається з двох прохідних кімнат, кухні та коридору. В одній кімнаті проживає вона з чоловіком ОСОБА_7 , в іншій її малолітня дочка ОСОБА_8 .

Наразі дозвіл місце проживання дитини визначає позивачка, оскільки батько дитини помер. Зареєстрованим місцем проживання позивачки є АДРЕСА_4 . Всі обставини, на які посилається позивач не відповідають дійсності та викривляються позивачем.

Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не містять обгрунтування розміру моральних страждань її та її сина окремо. Тобто, не зрозуміло на скільки вона оцінює моральні страждання сина, а на скільки вона оцінює свої моральні страждання. Тому, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є також не обгрунтованими та неконкретними.

Вважає, що заявивши вимоги про стягнення судових витрат у розмірі 5000 грн. не співмірні з наданими послугами. На підставі вище викладеного, керуючись нормами ЦПК, прохає відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Стягнути з позивачки на користь відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 2200 грн.

Від відповідача також надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат і витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду 12.03.2025 року залучено у справі Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району.

14.04.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивачка та її представник адвокат Кравченко О.П. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, прохали суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка та її представник адвокат Кара Р.Т. заперечували проти задоволення позовних вимог, прохали суд відмовити у задоволенні повністю з підстав вказаних у відзиву.

Представник третьої особи суду пояснив, що при вирішенні питання покладається на розсуду суду. Також пояснила, що було проведено акт обстеження в будинку, умови проживання задовільні, позивачка зняла дитину з реєстрації за даною адресою та сторони дійшли угоди щодо продажу позивачкою частини будинку яка належить ОСОБА_5 відповідачці, звернулися до органу опіки та піклування про надання дозволу продажу частини будинку, але у зв`язку з ненаданням усіх документів питання було не вирішено.

Суд, заслухавши сторони по справі, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами та заперечення прийшов до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

19.07.2013 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , актовий запис № 240./а.с.15/.

Відповідно до Свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 10.12.2013 року батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /а.с.28/.

Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення від 28 вересня 2020 року у справі №331/2745/20 про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ./а.с.15/.

23.04.2022 ОСОБА_3 укладено шлюб з ОСОБА_9 , який зареєстровано Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №685. Після державної реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_1 . /а.с.32/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 26.03.2022 року./а.с.32/.

04.01.2024 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Носенко Ю.А. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я малолітнього ОСОБА_5 , згідно якого:«Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з:- 5/12 (п`яти дванадцятих) часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, опис об`єкта: А -житловий будинок, загальною площею 117,0 кв.м., житловою площею 59,1 кв.м.; Ж,И - вбиральні; Е - гараж; Б, 3 - сараї; № 1, № 6 - паркани; № 5 - водопровід, № 3 зливна яма,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які належали спадкодавцю на підставі договору дарування,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О. 25 грудня 1996 року за реєстровим № 3666, дублікат якого виданий державним нотаріусом Запорізького обласного державного нотаріального архіву Кибальною Т.М. 07 вересня 2023 року за реєстровим № 1-145, що належало ОСОБА_6 , матері спадкодавця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого на 1/2 (одну другу) частку у спадщині був її син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Право власності на 5/24 (п`ять двадцять четвертих) часток житлового будинку підлягає державній реєстрації»./а.с.30/.

На підставі свідоцтво про право на спадщину від 04.01.2024 року право власності на 5/12 частину будинку зареєстровано заОСОБА_5 , про що містяться відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності./а.с.31зв./.

У судовому засіданні позивачка та її представник пояснили, що ОСОБА_2 , діючи свавільно, відверто й зухвало нехтуючи правами ОСОБА_5 як власника частини вказаного будинку, діючи самовільно, без погодження з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , змінила замки на вхідних дверях до воріт подвір`я та до самого будинку, позбавивши малолітню дитину та її можливості користування житлом, та прямо й безпосередньо відмовляється впустити їх до будинку, створюючи своїми протиправними винними діями перешкоди у користуванні 5/24 частини будинку яка належить ОСОБА_5 на праві власності.

23.01.2024 ОСОБА_1 подано заяву в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_5 до Відділу поліції №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, про створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом відмови надати доступ та дозвіл увійти до будинку, яку зареєстровано до ІПНП «Єдиний облік» за № 1099.

Згідно відповіді т.в.о. начальника ВП №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, оформленої листом від 24.01.2024 за №2269/42/01-2024: «В ході проведення перевірки за даним матеріалом вбачається цивільно-правові відносини, тому заявниці задля вирішення даного питання було запропоновано звернення до суду.…підстави для прийняття рішення про внесення відповідних відомостей до Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань на теперішній час, відсутні»./а.с.23/.

11.11.2024 ОСОБА_1 повторно подано заяву до Відділу поліції №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, яку зареєстровано у журналі ЄО за №18210 від 11.11.2024, про створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом ненадання доступу до будинку та категоричної відмови дозволити увійти навіть на подвір`я.

Згідно відповіді від 20.11.2024 за №22564/42/01-2024 (мовою оригіналу): «В ході перевірки за ОСОБА_10 зверненням телефонний дзвінок ОСОБА_2 , яка відмовилась від зустрічі та надавати пояснення у письмовому вигляді. Остання повідомила, що ОСОБА_11 малолітній син ОСОБА_5 має співвласність за адресою: АДРЕСА_1 , та бажає вирішувати питання щодо розподілу майна в судовому порядку. У зв`язку з вищевикладеним рекомендуємо звернутись до суду./а.с.21/.

У судовому засіданні позивачка пояснила, що 15.12.2024 разом із сином ОСОБА_5 прибула до вказаного будинку, звернувшись до ОСОБА_2 із проханням впустити їх до житла, на що Відповідач в черговий раз категорично відмовила, двері не відчинила, у зв`язку з чим вона викликала працівників поліції, звернувшись з відповідною заявою до них.

Судом досліджено відеозаписи подій, які відбулися 15.12.2024, на яких зафіксовано ОСОБА_1 , яка зі своїм малолітнім сином ОСОБА_5 стоїть біля зачинених воріт, що ведуть до подвір`я будинку АДРЕСА_1 , сповіщає про те, що у цьому будинку проживає тітка її сина ОСОБА_2 , яка замінила замки вхідних дверей й упродовж року не впускає її та сина до будинку. Увімкнувши гучномовець на своєму мобільному телефоні, ОСОБА_1 дзвонить ОСОБА_2 , та після відповіді на її дзвінок просить відчинити двері та впустити її та сина до будинку. ОСОБА_2 відповідає категоричною відмовою, після чого ОСОБА_1 викликає працівників поліції. Після прибуття на місце працівників поліції відеозапис поновлюється, ОСОБА_1 сповіщає про причини виклику, каже, що впродовж року не може увійти до власного будинку її сина, при цьому жінка-працівниця поліції реагує, демонструючи свою обізнаність про дану ситуацію, чим підтверджує факти звернень ОСОБА_1 до поліції з аналогічними заявами за аналогічних обставин.

У судовому засіданні відповідачка пояснила суду, що будинок перебуває в аварійному стані та потребує ремонту. Це підтверджується фотографіями, долученими до відзиву на позовну заяву. Вона разом з неповнолітній сином позивачки є співвласником даного будинку в рівних частках, а тому вони сумісно повинні даний будинок утримувати, ремонтувати та доглядати за належним його станом. Фактично в будинку не проживають позивачка з сином, витрат на утримання житла не несуть. Станом на час розгляду справи між сторонами ведуться перемовини щодо продажу частини будинку, яка належить дитині.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що проживає з ОСОБА_2 у цивільному шлюбі, позивачку знає, не створюють їй перешкоди в користування будинку, замки не змінювали так як не дозволили сусіди. Вони домовилися про продаж частки ОСОБА_12 , мати зняла його з реєстрації та почала збирати документи для купівлі продажу. На даний час не вистачає декілька документі для угоди. Будинок потребує ремонту, порядок користування будинком не встановлений.

У судовому засіданні долучені пояснення свідка ОСОБА_13 .

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом не приймаються до уваги надані письмові пояснення свідка, оскільки порядок її допиту визначений нормами ст.230 ЦПК України, які зокрема повинні бути приведеним судом до присяги та попереджаються про кримінальну відповідальність. Пояснення свідків суд сприймає безпосередньо.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Мотиви прийняття/ відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Доводи відповідачки та її представника ОСОБА_14 про відсутність перешкод із сторони ОСОБА_2 у користуванні власністю позивача, спростовуються матеріалами справи та на спростування вказаних обставин відповідачкою не було надано належних та допустимих доказів.

Посилання на те, що позивачка та її дитина проживають за іншою адресою, будинок має незадовільний стан для проживання, не спростовує той факт, що останній, як власник частки будинку має право на користування своєю власністю.

Таким чином посилання ОСОБА_2 на те, що вона не чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним будинком є безпідставними, оскільки спростовуються поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації з приводу користування цим житлом та зверненням ОСОБА_1 до органів поліції з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 , яка полягала у ненаданні доступу до вищевказаного будинку.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_2 щодо порушення її права на житло, суд зазначає про те, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 листопада 2023 року в майже аналогічній справі №397/355/22 зазначив, що співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Крім того, суд звертає увагу, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

При цьому слід зауважити, що враховуючи обізнаність відповідача про наявність спору, про позицію позивачки та вимогу останньої отримати доступ до спільного будинку, відповідачем не було вжито жодних заходів чи здійснено будь-яких дій для усунення перешкоджання доступу до будинку.

Отже, відповідач своєю бездіяльністю щодо не надання ключів від вхідних дверей спільного будинку умисно створює перешкоди у праві користування його частини , що належить ОСОБА_15 на праві спільної часткової власності та який наділений правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним своїх прав.

Суд звертає увагу як позивача так і відповідача на те, що сторони не позбавлені права в майбутньому звертатися із позовом про визначення порядку користування будинком.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою.

Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди по своєму характеру є доволі складним процесом. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно роз`яснень, які містяться в пункті третьому постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(далі Постанова № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Частиною другою пункту п`ятого вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору.

ОСОБА_1 не надано до суду жодних доказів на підтвердження заподіяння їй та сину моральної шкоди, доказів, які б свідчили про погіршення стану здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тощо, не надано відповідного обґрунтування заявленого розміру відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, та задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення правової допомоги.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

В обґрунтування витрат на правову допомогу у суді в розмірі 5000,00 грн, позивач надав копію ордеру на надання правничої допомоги від 28 липня 2024 року , акт прийому передачі наданих послуг від 29.01.2025 року на суму 5000,00грн./а.с.7,8/.

В обґрунтування витрат на правову допомогу у суді в розмірі 2200,00 грн, відповідачка надала копію ордеру на надання правничої допомоги від 24.02.2025 року , квитанцію про сплату за правничу допомогу від 24.02.2025 року на суму 2200,00грн./а.с.77,78/.

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвокатів зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, клопотання про зменшення витрат на правову допомогу та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлені стороною позивача суми є надмірними та не співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню, необхідно зменшити.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду цієї справи суд враховує пропорційність задоволених позовних вимог, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про доцільність відшкодування позивачу таких витрат у розмірі 2 500,00 грн., а також 1100,00грн. відшкодування правничої допомоги відповідачу у зв`язку пропорційністю задоволених позовних вимог. Стягнення витрат на правову допомогу в такому розмірі забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, необхідно стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 89,141 259, 263, 265, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.316,321,355,356,358,386,391 ЦК України,суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої особи ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до вказаного житлового будинку.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1100,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.12.2025.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_4 ).

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ).

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району ( , проспект Соборний,206 м.Запоріжжя).

Суддя Н.В.Фісун