КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/17069/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника Головного управління національної поліції у м. Києві - Пустовіт А. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюГоловного управління національної поліції у м. Києві,

на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Бабко В. В.

від 09 вересня 2025 року

у цивільній справі № 754/3897/24 Деснянського районного суду міста Києва

за заявою Головного Управління національної поліції у м. Києві

про заміну способу та порядку виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві

про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.09.2024, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2025, позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури - задоволено повністю. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Вказане рішення набрало законної сили.

В липні 2025 року Головне Управління національної поліції у м. Києві звернулось із заявою про заміну способу та порядку виконання вказаного рішення суду.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09.09.2025 заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Глущенко О. М. в інтересах Головного управління національної поліції у м. Києві, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким змінити спосіб та порядок виконання рішення суду від 11 вересня 2024 року у даній справі, зазначивши у резолютивній частині «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень».

Зазначає, що боржником у зобов`язанні з відшкодування моральної шкоди є держава Україна, а не окремий територіальний орган - ГУНП у м. Києві, і кошти мають стягуватися з Державного бюджету України, а не з бюджетних асигнувань конкретного органу. Звертає увагу на те, що стягнення коштів безпосередньо з рахунків ГУНП у м. Києві призведе до дефіциту фінансування функцій поліції та порушує бюджетне законодавство, оскільки держава відповідає за шкоду коштами державного бюджету, призначеними за спеціальною бюджетною програмою. Апелянт посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, згідно з якою резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про рахунки та органи, через які здійснюється списання, оскільки це є регламентацією способу та порядку виконання. Також апелянт зазначає, що Верховний Суд у справі № 202/1722/19-ц від 22 грудня 2021 року підтвердив, що зазначення конкретного органу для списання є зайвим і породжує юридичні суперечності, що унеможливлюють виконання рішення Казначейством за належною бюджетною програмою. Апелянт стверджує, що зміна формулювання резолютивної частини на «Стягнути з Державного бюджету України» є зміною способу виконання, необхідною для реалізації судового рішення, а не зміною його по суті.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник Головного управління національної поліції у м. Києві підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Інші учасники не з`явились, повідомлені про місце і час судового засідання належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідача (апелянта), дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.09.2024, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2025, позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури - задоволено повністю. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Вказане рішення набрало законної сили.

Головне управління Національної поліції у м. Києві, звертаючись із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення, вказувало на те, що наявне у резолютивній частині формулювання щодо стягнення коштів «за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень» створює об`єктивні перешкоди для виконання судового рішення органами Державної казначейської служби України, оскільки фактично блокує застосування гарантованого державою механізму списання коштів за спеціальною бюджетною програмою у разі відсутності відповідних асигнувань на рахунках боржника, та зважаючи на приписи статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і висновки Великої Палати Верховного Суду щодо неналежності деталізації конкретних рахунків у судовому рішенні, просило змінити спосіб і порядок виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року, виклавши резолютивну частину в редакції, що передбачає стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету України.

Відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу та порядку виконання рішення, суд першої інстанції виходив із того, що задоволення такої заяви фактично призведе до зміни судового рішення по суті, що є неприпустимим на стадії виконання в порядку статті 435 ЦПК України. Встановивши, що резолютивна частина основного рішення чітко визначає джерело стягнення - «за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень», суд дійшов висновку, що зазначене формулювання відповідає нормам права, а Державна казначейська служба України має виконувати рішення шляхом безспірного списання коштів саме з рахунків боржника. Суд зазначив, що заявником не надано належних доказів об`єктивної неможливості виконання рішення у встановлений спосіб, а подання заяви розцінив як затягування виконання судового рішення. Також суд вказав, що посилання на практику Верховного Суду є нерелевантним, оскільки у цій справі рішення вже набрало законної сили з конкретним формулюванням щодо бюджетних асигнувань суб`єкта.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Колегія суддів зазначає, що поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення у виконавчому провадженні.

Під способом виконання розуміється визначений рішенням суду захід примусового виконання (стягнення коштів, вилучення майна, зобов`язання вчинити дії тощо). У даній справі спосіб виконання - стягнення грошових коштів - залишається незмінним.

Під порядком виконання розуміється визначена законодавством або рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем (або органом, що прирівнюється до нього), а також права і обов`язки суб`єктів виконавчого провадження під час їх вчинення.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 10.06.2019 у справі № 350/426/16-ц, від 05.09.2018 у справі № 2-749/11/2229), під зміною способу та порядку виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений. Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим або у зміні механізму його реалізації. При цьому, вирішуючи питання про зміну способу або порядку виконання, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про ускладнення або неможливість виконання рішення у первісному вигляді.

Водночас, Верховний Суд наголошує на імперативній забороні змінювати при цьому зміст судового рішення або його суть. Суть рішення суду - це присудження певного блага або зобов`язання вчинити дії. Заборона зміни рішення по суті означає неможливість зміни обсягу присудженого (наприклад, суми боргу), заміни належного боржника іншою особою або зміни способу захисту права, який був предметом розгляду по суті спору.

У справі, що переглядається, заявник (ГУНП у м. Києві) просить змінити формулювання резолютивної частини рішення в частині визначення джерела списання коштів, а саме замінити вказівку на «бюджетні асигнування суб`єкта владних повноважень» на стягнення «з Державного бюджету України».

Колегія суддів критично оцінює висновки суду першої інстанції про те, що така зміна є зміною судового рішення по суті.

У даному випадку суть рішення залишається незмінною, оскільки: розмір зобов`язання не змінюється: сума відшкодування моральної шкоди становить 50 000,00 грн; суб`єкт відповідальності не змінюється: боржником у зобов`язанні з відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, є держава Україна, яка бере участь у цивільних відносинах через відповідні органи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) сформулювала правовий висновок, згідно з яким кошти державного бюджету належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. У пункті 6.21 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду чітко вказала, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення.

Таким чином, конкретизація або зміна у резолютивній частині рішення джерела стягнення (бюджетної програми) є саме питанням порядку виконання, яке підлягає вирішенню в порядку статті 435 ЦПК України.

Необхідність такої зміни у даній справі зумовлена приписами спеціального законодавства. Колегія суддів враховує положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI. Відповідно до частини першої статті 3 цього Закону, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Держказначейством), в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, законодавець встановив субсидіарний механізм виконання рішення: якщо у конкретного органу відсутні асигнування, держава гарантує виплату за рахунок спеціальної загальнодержавної бюджетної програми.

Проте, наявне у резолютивній частині рішення суду формулювання - «стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень» - встановлює такий порядок виконання, який технічно обмежує органи Казначейства виключно коштами, наявними у розпорядженні ГУНП у м. Києві. Це створює об`єктивні перешкоди для застосування другої частини механізму, передбаченого статтею 3 Закону № 4901-VI (списання за спеціальною програмою), що робить виконання рішення неможливим у разі дефіциту кошторису боржника.

Зміна формулювання на «стягнути з Державного бюджету України» є зміною порядку виконання, оскільки вона: знімає процедурне обмеження для органів Казначейства щодо вибору коду програмної класифікації видатків (КПКВК); розблокує можливість застосування гарантованого державою механізму погашення заборгованості за спеціальною бюджетною програмою; забезпечує реальне виконання судового рішення без зміни його суті.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявлена вимога стосується зміни рішення по суті, та не врахував, що приведення резолютивної частини рішення у відповідність до вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є заходом, спрямованим на усунення обставин, що роблять виконання рішення неможливим, що є підставою для задоволення заяви в порядку статті 435 ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, адже судом порушенні норми процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Відповідно, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з підстав, визначених статтею 376 ЦПК України із ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ГУНП у м. Києві та зміну порядку виконання рішення шляхом визначення джерелом стягнення коштів Державного бюджету України.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Заяву Головного управління Національної поліції у м. Києві про зміну способу і порядку виконання рішення задовольнити.

Змінити порядок виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року у справі № 754/3897/24, виклавши абзац резолютивної частини рішення щодо стягнення коштів у такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов