КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до судуз вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 листопада 2024 року о 13-50 год. він був ознайомлений із наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 59-ОС від 15 листопада 2024 року про його звільнення з посади начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (далі - Філія) з 15 листопада 2024 року на підставі пункту 6 статті 40 КЗпП України.

Таке звільнення відбулося на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року та додаткового рішення цього ж суду від 12 листопада 2024 року у справі № 761/26313/23 про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Філії (15 листопада 2024 року видано наказ Міністерства розвитку громад та територій України № 58-ОС «Про поновлення ОСОБА_2 »).

З наказом про звільнення він був ознайомлений не в день самого звільнення і не в день поновлення раніше звільненого працівника на посаді, яку займав позивач, а лише через три дні, при цьому продовжуючи здійснювати свої повноваження і не володіючи інформацією про своє звільнення.

Позивач вважав, що відповідачами порушений встановлений порядок його звільнення з роботи, передбачений пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки звільнення з вказаної підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Зазначав, що фактично був звільнений раніше, ніж ознайомлений з відповідним наказом про своє звільнення, оскільки наказ датований 15 листопада 2024 року, а ознайомлення із ним відбулося 18 листопада 2024 року. Водночас йому не було запропоновано жодної іншої посади, що, на думку позивача, свідчить про порушення відповідачами вимог частини другої статті 40 КЗпП України.

Також мало місце недотримання процедури звільнення, передбаченої статтею 46 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» та пунктом 5.1. Положення про Чорноморську філію ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрацію морського порту Чорноморськ), а саме без отримання міністерством відповідного подання голови цього державного підприємства.

Крім того, роботодавцем порушено вимоги статті 47 КЗпП України, так як дати видання наказу про звільнення та ознайомлення із ним працівника відрізняються.

Вказував, що незаконне звільнення всупереч передбаченої законодавством процедури призвело до порушення його права на повагу до приватного і сімейного життя, яке гарантується статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також при його звільненні було порушено статтю 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року».

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним наказ Міністерства розвитку громад та територій України № 59-ОС від 15 листопада 2024 року про його звільнення з посади начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Чорноморськ);

- поновити його на посаді начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Чорноморськ) з 16 листопада 2024 року;

- стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2024 року до дня ухвалення судового рішення у справі, виходячи із розміру його середньоденної заробітної плати в сумі 9 704,51 грн;

- стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на його користь 50 000,00 грн заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року узадоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність його порушеного права при звільненні відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України, неналежний спосіб захисту про поновлення на роботі та не надання ним доказів наявності вакантних посад у роботодавця з метою забезпечення можливості переведення на іншу роботу.

ОСОБА_1 не заперечує, що положеннями чинного трудового законодавства передбачені випадки розірвання трудового договору з працівником у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (пункт 6 частини першої статті 40 КЗпП України).

Проте законодавством встановлено, що звільненню працівника у зв`язку з поновленням на посаді особи, яка раніше її займала, передує вирішення питання, чи можливо перевести такого працівника, за його згодою, на іншу роботу. Якщо ж така вакантна посада наявна і працівник надає згоду на своє переведення, роботодавець видає наказ про його переведення на таку посаду. Тільки у випадку неможливості переведення такий працівник звільняється за пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України.

В той же час, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач неодноразово звертав увагу і це було однією із підстав заявленого позову, що роботодавець не надав жодних пропозицій про переведення на іншу посаду, а також роботодавець перед звільненням не зазначив, що такі посади відсутні.

Суд першої інстанції не надав правової оцінки даному факту та лише зазначив, що саме позивач мав надати докази наявності вакантних посад, не вказавши при цьому, де закріплений такий обов`язок працівника.

Позивач зазначає, що тягар доказування в частині дотримання процедури звільнення (у даному випадку надання пропозиції про переведення працівника на іншу посаду або доведення до нього інформації про відсутність вакантних посад на переведення) покладається саме на роботодавця. Відповідно, висновок суду про ненадання саме позивачем доказів про наявність вакантних посад з метою переведення працівника на підставі частини другої статті 40 КЗпП України не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Посилання в рішенні суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 13 квітня 2023 року в справі № 640/21776/20, є необґрунтованими враховуючи те, що саме у даній постанові Верховний Суд встановив порушення прав позивача при звільненні відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України з огляду на відсутність пропозиції про переведення на іншу роботу відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України.

Звертає увагу, що у зазначеній вище справі № 640/21776/20 суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде не його поновлення на цій же посаді, а надання пропозицій позивачу щодо вакансій, на які він може претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та призначення його на відповідну посаду у разі погодження з наданими пропозиціями. Саме у такий спосіб буде дотримано відповідачами вимоги чинного законодавства та відновить порушене право позивача, і разом з цим не призведе до порушення прав особи, якого поновлено на цій посаді на виконання судового рішення. Такий висновок було зроблено у даній справі з огляду на те, що особа, яка була поновлена на посаді відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України, продовжувала працювати.

Що ж стосується позову ОСОБА_1 , то висновок суду про те, що поновлення на посаді позивача є неналежним способом захисту є помилковим, оскільки обставини справи відрізняються від обставин справи № 640/21776/20, а саме на момент ухвалення оскаржуваного рішення від 11 квітня 2025 року ОСОБА_2 вже був звільнений з посади начальника Філії, а тому жодних порушень його прав не було б в разі поновлення на посаді ОСОБА_1 . При цьому у справі, що розглядається, має місце сукупність порушень, допущених відповідачами при звільненні позивача, що також свідчить про неподібність спірних правовідносин в частині способу захисту порушеного права.

Також позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутність подання голови ДП «Адміністрація морських портів України» при його звільненні не є порушенням процедури звільнення, як це передбачено частиною третьою статті 15 Закону України «Про морські порти України», статтею 46 Статуту та пунктом 5.1. Положення Чорноморської філії вказаного державного підприємства, оскільки зазначені акти не містять вимоги щодо обов`язковості такого подання у разі звільнення начальника Філії на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважає, що такі висновки суду свідчать про довільне, на власний розсуд тлумачення судом зазначених положень, які прямо передбачають, що керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) призначається на посаду та звільняється з посади за поданням голови адміністрації морських портів України. Однак, в даному випадку суд першої інстанції вирішив не застосовувати до спірних правовідносин такі норми, а погодитися з думкою відповідача.

Разом з тим, ані Статут ДП «Адміністрація морських портів України», ані Положення його Чорноморської філії не містять жодних виключень чи застережень щодо іншої процедури звільнення начальника Філії без подання голови державного підприємства, в залежності від підстав звільнення. Зокрема, й не передбачено звільнення начальника Філії без подання голови у разі, якщо таке звільнення відбувається у зв`язку з виконанням рішення суду про поновлення на посаді попереднього начальника Філії.

Стверджує, що висновки суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача у зв`язку з його ознайомленням із наказом про звільнення не в останній робочий день зроблені з порушенням статті 47 КЗпП України, відповідно до положень якої роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення.

З огляду на те, що йому не було надано копію наказу про звільнення у день його звільнення, це є прямим порушенням права працівника, передбачених статтею 47 КЗпП України.

Висновок суду про добросовісне виконання роботодавцем свого обов`язку щодо працевлаштування позивача після його звільнення, відсутності необхідності пропонувати інші посади та взагалі щодо відсутності порушеного права позивача у зв`язку з його працевлаштуванням на його прохання, на переконання ОСОБА_1 , теж є необґрунтованим.

Наголошує, що його працевлаштування відбулося вже після звільнення на підставі його особистого звернення, оскільки його звільнили «в один день» без пропонування вакантної посади і щоб не лишатися без роботи він влаштувався на посаду в ДП «Адміністрація морських портів України», яку раніше обіймав, про що є підтвердження в матеріалах справи.

При цьому відповідач не пропонував йому працевлаштування, тому в даному випадку не можна стверджувати про належне виконання роботодавцем свого обов`язку з працевлаштування, дотримання ним частини другої статті 40 КЗпП України та його добросовісність, про що помилково зазначив суд першої інстанції.

Таким чином, оскільки оскаржуване рішення містить суперечливі висновки, а саме з одного боку суд першої інстанції зазначив, що ДП «Адміністрація морських портів України» діяло добросовісно і працевлаштувало позивача, а з іншого - вказав, що працевлаштування позивача було за його заявою та виключно на його прохання, то оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, а тому наявні підстави для його скасування.

У відзивах на апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» та Міністерство розвитку громад та територій України просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ДП «Адміністрація морських портів України» зазначає, що положення частини третьої статті 15 Закону України «Про морські порти України», пункту 46 його Статуту і пункту 5.1. Положення обмежують як Міністерство розвитку громад та територій України, так і ДП «Адміністрація морських портів України» здійснювати переведення працівника на іншу роботу у відповідності до частини другої статті 40 КЗпП України та свідчать про унеможливлення переведення начальника Філії (адміністрації морського порту) на іншу роботу. Пропонування роботодавцем позивачу вакантних посад та надання його згоди на переведення на іншу роботу не призведе до його переведення на іншу роботу, оскільки у випадку ОСОБА_1 . Міністерство мало лише право та обов`язок звільнити позивача за пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України.

Звертає увагу, що заявою від 18 листопада 2024 року на ім`я голови ДП «Адміністрація морських портів України» Сахаутдінов Р.І. попросив прийняти його на посаду радника голови сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом апарату управління постійно з 19 листопада 2024 року. Наказом від 18 листопада 2024 року № 468-к ОСОБА_1 прийнято на вказану посаду, тому ДП «Адміністрація морських портів України» діяло добросовісно щодо працевлаштування позивача.

Відповідно до обставин справи листом від 15 листопада 2024 року № 14096/10/14-24 Міністерство розвитку громад та територій Україниспрямувало для ознайомлення до ДП «Адміністрація морських портів України» примірники наказів «Про поновлення ОСОБА_2 » від 15 листопада 2024 року № 58-ОС та «Про звільнення начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) від 15 листопада 2024 року № 59-ОС (дата реєстрації в системі СЕВ ОВВ 15 листопада 2024 року о 21:30 год. (п`ятниця)).

Тобто, зазначені накази були надіслані після закінчення робочого дня, проте у перший робочий день 18 листопада 2024 року о 09:23 год. ці документи були зареєстровані ДП «Адміністрація морських портів України», про що свідчить журнал опрацювання, згідно якого позивач розписав згадані документи в роботу 18 листопада 2024 року о 10:51 год.

З огляду на зазначені обставини, в день звільнення позивача (18 листопада 2024 року) Чорноморською філією належним чином оформлено трудову книжку ОСОБА_1 щодо відомостей про трудову діяльність на підприємстві та видано йому під особистий підпис. Відповідно до розрахункового листка ОСОБА_1 18 листопада 2024 року, в день отримання наказу від 15 листопада 2024 року № 59-ОС, Чорноморською філією було нараховано та виплачено ОСОБА_1 належні йому суми виплат при звільненні, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та чинним законодавством, в тому числі середній заробіток у розмірі 20 275,50 грн за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України. Отже, порушення статті 47 КЗпП України жодним чином не впливають на поновлення позивача на роботі та не може слугувати підставою для скасування судового рішення.

Наголошує, що при ухваленні рішення суд досліджує виключно обставини, що стосуються законності звільнення позивача та не може надавати оцінку обставинам, які відбулись через значний проміжок часу після звільнення позивача і не стосуються предмету спору, зокрема звільнення з посади начальника Чорноморської філії (Адміністрації морського порту Чорноморськ) ОСОБА_2 та призначення на цю посаду іншого працівника. Позивач не наводить жодної правової підстави, на підставі якої подальше звільнення поновленого працівника впливає на законність наказу про його звільнення.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції правильно застосував висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 640/21776/20, в частині неможливості застосування положень статті 49-2 КЗпП України у випадку звільнення за пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України, та в частині ефективного способу захисту порушеного у випадку звільнення внаслідок поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення.

Міністерство розвитку громад та територій України у своєму відзиві вказало, що законність рішення суду першої інстанції полягає і у тому, що 15 листопада 2024 року (п`ятниця) було останнім робочим днем позивача, а наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 18 листопада 2024 року № 468-к ОСОБА_1 прийнято на посаду радника голови сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом апарату управління, з яким позивач ознайомився 18 листопада 2024 року. Тобто, судом вірно встановлено, що 15 листопада 2024 року (п`ятниця) було останнім робочим днем для позивача відповідно до наказу про його звільнення, тому ознайомлення з наказом про звільнення на наступний робочий день - 18 листопада 2024 року (понеділок) не порушує прав позивача.

Вірними, на думку відповідача, по суті є висновки суду про те, що незаконність звільнення у цій справі не є підтвердженою, адже позивача звільнено за наявності підстав (поновлення на посаді раніше звільненого працівника) у чітко передбачений нормами статті 40 КЗпП України спосіб. Отже, право вимоги про поновлення саме на цій підставі у ОСОБА_1 відсутнє, а у випадку незгоди з таким звільненням позивачем мало би бути заявлено вимоги про виконання зобов`язання по працевлаштуванню та констатовано те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у її задоволенні.

Акцентування позивачем незаконності судового рішення через те, що при призначенні ОСОБА_1 на посаду начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» було наявне подання голови, а при звільненні - відсутнє і це є порушенням, на думку позивача, є юридично неспроможним, адже позивача у той період було призначено на вакантну посаду.

Щодо інших посилань апеляційної скарги відповідач зауважує про те, що у окремих твердженнях апеляційної скарги вбачається незгода з нормами установчих документів ДП «Адміністрація морських портів України»та його Чорноморської філії, що критично має розцінюватись судом апеляційної інстанції у межах заявлених позивачем вимог, який протягом своєї трудової діяльності здійснював повноваження на підставі таких установчих документів не оскаржуючи їх зміст.

ДП «Адміністрація морських портів України» дійсно не направляло подання на звільнення позивача з посади, що не позбавляло Міністерство розвитку громад та територій України обов`язку з виконання судового рішення, що і було зроблено. При цьому, незважаючи на відсутність ініціативи роботодавця у вигляді подання голови державного підприємства, рішення про поновлення ОСОБА_2 на посаді, з якої було звільнено ОСОБА_1 , прийнято Міністерством керуючись нормами Конституції України, ЦПК України, КЗпП України щодо обов`язковості виконання судового рішення, та, зокрема з метою усунення ризиків звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до Міністерства про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, зважаючи на те, що ОСОБА_2 вимагалось добровільне та негайне виконання судового рішення згідно з частиною восьмою статті 235 КЗпП України.

Отже, видання наказу від 15 листопада 2024 року № 59-ОС, яким звільнено ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КзпП України у зв`язку із виданням наказу Міністерства від 15 листопада 2024 року № 58-ОС «Про поновлення ОСОБА_2 » не може вважатись порушенням будь-яких прав позивача, про що суд першої інстанції дійшов вірного висновку.

При цьому, обрання позивачем саме такого способу захисту як поновлення на цій же посаді не може вважатись ефективним, адже у зв`язку із поновленням на цій посаді ОСОБА_2 за судовим рішенням, такий працівник не може бути звільнений через задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі. Міністерство не могло ні перевести позивача, ні запропонувати йому іншу роботу в іншій юридичній особі, на яку б можливо було перевести позивача за його згодою.

Крім вказаного, заслуговує увагу і необізнаність Міністерства про наявність іншої рівнозначної посади посаді позивача у Філії, інших філіях або апараті ДП «Адміністрація морських портів України», обов`язок державного підприємства про інформування Міністерства про наявність таких посад відсутній. Проте, ДП «Адміністрація морських портів України» діяло добросовісно і 18 листопада 2024 року працевлаштувало позивача на підприємстві.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - Ігнатенко Т.В.підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просила задовольнити її вимоги.

Представники відповідачів: Ігнатенко Т.Б. та Лов'як С.С. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановив, що наказом Міністерства розвитку громад та територій Українивід 03 лютого 2024 року № 3-ОС ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України»(Адміністрації морського порту Чорноморськ) з 05 лютого 2024 року. Підставою для видання цього наказу були заява ОСОБА_6 та подання голови ДП «АМПУ» Ю. Литвина від 25 січня 2024 року № 257/10-01 16/Вих.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року у справі № 761/26313/23, у тому числі поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України»(Адміністрації морського порту Чорноморськ) з 11 липня 2023 року, стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 512 628,30 грн (без урахування податків та обов`язкових платежів).

На підставі додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року у справі № 761/26313/23 допущено до негайного виконання вказане рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України»(Адміністрації морського порту Чорноморськ) з 11 липня 2023 року.

На виконання зазначених судових рішень наказом Міністерства розвитку громад та територій Українивід 15 листопада 2024 року № 58-ОС поновлено ОСОБА_2 з 11 липня 2023 року на посаді начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Чорноморськ).

Листом від 15 листопада 2024 року № 14096/10/14-24 Міністерство спрямувало для ознайомлення до ДП «Адміністрація морських портів України» примірники наказів «Про поновлення ОСОБА_2 » від 15 листопада 2024 року № 58-ОС та про звільнення начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Чорноморськ) від 15 листопада 2024 року № 59-ОС (дата реєстрації в системі СЕВ ОВВ 15 листопада 2024 року о 21:30 год, тобто після останнього робочого дня в п`ятницю).

Цим наказом Міністерства від 15 листопада 2024 року № 59-ОС звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Чорноморської філії (Адміністрації морського порту Чорноморськ) 15 листопада 2024 року. Підстава: пункт 6 частини першої статті 40 КЗпП України, наказ Мінрозвитку від 15 листопада 2024 року № 58-ОС.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача не було допущено порушень норм пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП, адже таке звільнення відбулось з підстави поновлення на роботі ОСОБА_2 як працівника, який раніше виконував цю роботу.

Негайне виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_2 на посаді відбулось у межах обов`язку Міністерства щодо негайного виконання судового рішення, а не з підстав, передбачених Законом України «Про морські порти», що не може вважатись порушенням прав позивача. Таким чином суд вважав, що зобов`язання негайно (відповідно до рішення суду) поновити працівника, який раніше виконував роботу на посаді позивача з 11 липня 2023 року, можливе без відповідного подання голови ДП «Адміністрація морських портів України», адже таке поновлення відбувається добровільно у межах виконання судового рішення, а не за процедурою, встановленою Законом України «Про морські порти України».

Суд першої інстанції вказав, що зміст оспорюваного позивачем наказу про звільнення свідчить про ту обставину, що оскільки дата звільнення 15 листопада 2024 року не містить прийменника «з», то 15 листопада 2024 року є останнім робочим днем позивача (п`ятниця). Формулювання у наказі про звільнення позивача «15.11.2024», а не «з 15.11.2024» означає, що 15 листопада 2024 року був робочим днем для позивача. Ураховуючи те, що цей день був п`ятницею, ознайомлення з наказом про звільнення позивача на наступний робочий день - у понеділок 18 листопада 2024 року не порушує прав позивача.

При цьому судом було враховано добросовісність дій ДП «Адміністрація морських портів України», які полягали в тому, що 15 листопада 2024 року (п`ятниця) було останнім робочим днем позивача, а наказом від 18 листопада 2024 року № 468-к ОСОБА_1 вже було прийнято на посаду радника голови сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом апарату управління, з яким він ознайомився 18 листопада 2024 року.

На думку суду, підстави для поновлення позивача на посаді відсутні, адже у випадку незгоди зі звільненням позивачем мало би бути заявлено вимоги про виконання зобов`язання по працевлаштуванню, а відтак констатовано, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з трудовим законодавством працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Відповідно до приписів пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що позивача було звільнено у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував роботу позивача.

Позивач вважав порушеним своє право на працю, виходячи з того, що звільнення відбулось без подання голови ДП «Адміністрація морських портів України», з наказом про звільнення від 15 листопада 2024 року він ознайомився лише 18 листопада 2024 року, 15 листопада 2024 року йому не було видано наказ про звільнення, а до видання цього наказу йому не були запропоновані посади, на які він може бути переведеним.

Способом захисту він визначив поновлення його на посаді начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Чорноморськ), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про морські порти України» керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) призначається на посаду та звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і внутрішнього водного транспорту, за поданням голови адміністрації морських портів України.

Приписами пункту 46 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 17 травня 2023 року № 301 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 19 липня 2023 року № 621), Філії (адміністрації морських портів) очолюють начальники філій (адміністрацій морських портів), які призначаються на посаду та звільняються з посади уповноваженим органом управління за поданням голови підприємства.

В свою чергу, пунктом 5.1 Положення про Чорноморську філію ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 28 травня 2019 року № 404 «Про затвердження положень про філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - Положення), встановлено, що керівництво Філією на принципах єдиноначальства здійснює начальник філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Мінінфраструктури за поданням голови ДП «Адміністрація морських портів України».

Таким чином, наведеними нормами встановлено, що як призначення так і звільнення начальника Філії відбувається уповноваженим органом управління, яким в даному випадку є Міністерство розвитку громад та території України, проте такі кадрові рішення приймаються на підставі подання голови ДП «Адміністрація морських портів України».

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що відсутність подання ДП «Адміністрація морських портів України»на звільнення позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП Українине є порушенням його трудових прав і не може бути підставою для його поновлення на роботі.

Відповідно до пункту 1 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» це підприємство є державним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі - Уповноважений орган).

У Статуті визначені структура і підпорядкованість підприємства, повноваження керівника та порядок призначення керівників структурних підрозділів, в тому числі філій.

При цьому призначення певної особи Уповноваженим органом на посаду керівника філії лише на підставі подання керівника ДП «Адміністрація морських портів України» запроваджено не з метою дотримання прав працівника, а спрямоване на дотримання права підприємства брати участь у формуванні складу керівництва і виконувати поставлені перед ним завдання.

Наявність чи відсутність подання стосується лише взаємовідносин ДП «Адміністрація морських портів України» та Міністерства розвитку громад та територій України.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням суду у справі № 761/26313/23 було скасовано наказ Міністерства розвитку громад та територій Українивід 06 липня 2023 року № 25-ОС про припинення повноважень ОСОБА_2 на посаді начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Чорноморськ) 10 липня 2023 року та поновлено його на посаді.

Отже, Міністерство як Уповноважений орган, який має право видавати накази про призначення на посаду і про звільнення, на виконання рішення суду було зобов`язано відновити попередній стан, а саме поновити ОСОБА_2 на посаді начальника Філії, звільнивши при цьому з цієї посади позивача.

Водночас відсутність подання ДП «Адміністрація морських портів України» на таке звільнення не виключало обов`язку Міністерства виконати рішення суду.

Також суд першої інстанції правильно не погодився із доводами позивача в частині порушення відповідачами процедури звільнення і не ознайомлення із наказом про звільнення саме в день звільнення.

Відповідно до статі 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що роботодавцем позивача є ДП «Адміністрація морських портів України».

Як оскаржуваний у цій справі наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 15 листопада 2024 року № 59-ОС, так і наказ про поновлення на посаді ОСОБА_2 після проходження погодження відповідними структурними підрозділами та підписання було надіслано листом Міністерства від 15 листопада 2024 року № 14096/10/14-24 роботодавцю позивача - ДП «Адміністрація морських портів України» для ознайомлення ОСОБА_1 з ним, видачі належно оформленої трудової книжки та проведення необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства.

Як зазначало ДП «Адміністрація морських портів України» супровідний лист від 15 листопада 2024 року № 14096/10/14-24 Міністерства розвитку громад та територій України із примірниками наказів зареєстровані в системі СЕВ ОВВ 15 листопада 2024 року о 21:30 год. (п`ятниця), тобто після закінчення робочого дня.

Позивач ознайомився із цим наказом 18 листопада 2024 року. В матеріалах справи є докази, що позивач особисто ознайомився з наказом про звільнення о 10:51 год. (а.с. 186, т. 1).

Таким чином, оскільки наказ видавався Уповноваженим органом, а не роботодавцем, що потребувало деякого часу на доставлення наказу до ДП «Адміністрація морських портів України», проведення реєстраційних дій і накладення резолюцій, працівник не міг бути ознайомлений із ним саме 15 листопада 2024 року.

Отже, роботодавець не порушив приписи частини першої статті 47 КЗпП України і ознайомив працівника з наказом одразу після його надходження на електронну пошту підприємства.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність порушеного права позивача при його звільненні відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП Україниі обрання належного способу захисту про поновлення на роботі на займаній посаді, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Відповідно до змісту частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто працівник має бути переведений на іншу роботу, у випадку його згоди, і лише за відсутності можливості переведення або відсутності згоди працівника останній підлягає звільненню.

Позивач наполягав на тому, що йому не було запропоновано іншої посади, а тому його звільнення є незаконним.

Судом першої інстанції вірно враховано, що переведення працівника на іншу роботу в ДП «Адміністрація морських портів України»та пропонування іншої роботи позивачу до повноважень Міністерства не належить, адже позивач був працівником іншої юридичної особи.

Міністерство не могло ні перевести позивача, ні запропонувати йому іншу роботу в іншій юридичній особі, на яку б можливо було перевести позивача за його згодою. Крім того, не встановлено обізнаність Міністерства про наявність іншої рівнозначної посади посаді позивача у Філії, інших філіях або апараті ДП «Адміністрація морських портів України», а обов`язок останнього про інформування Міністерства про наявність таких посад відсутній.

Натомість суд встановив, що з огляду на наявність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року у справі № 761/26313/23 про поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ДП «Адміністрація морських портів України» досягнуто домовленості щодо вирішення питання працевлаштування позивача на іншу посаду шляхом введення нової посади радника голови та його працевлаштування на неї.

Згідно рапорту начальника служби управління персоналом від 18 листопада 2024 року № 543/10-01-16-р запропоновано ввести до штатного розпису сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом апарату управління посади радника голови з посадовим окладом 61 024,00 грн та визначенням робочого місця за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1, з 18 листопада 2024 року.

ОСОБА_1 у своїй заяві від 18 листопада 2024 рокуна ім`я голови ДП «Адміністрація морських портів України» попросив прийняти його на вищевказану уведену посаду радника голови сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом постійно з 19 листопада 2024 року. Резолюцією голови ДП «Адміністрація морських портів України» «до наказу» заяви ОСОБА_1 від 18 листопада 2024 року погоджено прийняття на роботу.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 18 листопада 2024 року № 468-к ОСОБА_1 прийнято на посаду радника голови сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом апарату управління постійно з 19 листопада 2024 року та з цим наказом позивач ознайомився 18 листопада 2024 року.

Отже, оскільки між сторонами була досягнута домовленість (в день ознайомлення позивача з наказом про його звільнення) щодо прийняття останнього на посаду радника голови, про що свідчить власноруч написана позивачем заява від 18 листопада 2024 року та наказ роботодавця від 18 листопада 2024 року№ 468-к «Про прийняття на роботу», то у ДП «Адміністрація морських портів України» відпала необхідність пропонувати інші посади.

Разом із тим, в доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що прийняття його на нову посаду не є тотожним переведенню на іншу посаду на підприємстві. Проте іншої посади перед виданням наказу про звільнення йому не запропонували, а тому його звільнення є незаконним і він підлягає поновленню саме на займаній посаді начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрації морського порту Чорноморськ).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що роботодавець, який не ухвалював рішення про звільнення і не міг запропонувати перед звільненням позивачу посади для переведення, діючи добросовісно і розумно вчинив усі необхідні дії для забезпечення права позивача на працю.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні трудових прав працівник і роботодавець повинні додержуватися моральних засад суспільства. Не допускається використання наданих трудових прав та виконання обов`язків на підставі зловживання.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, розумності та сумлінності, для досягнення своєї незаконної прихованої мети, як правило, з використанням дефектів трудового та іншого законодавства (прогалини, колізії, оціночні категорії і тому подібне).

Зловживання правом у трудових правовідносинах з боку працівника може вчинятися як при прийнятті на роботу, так і при звільненні з ініціативи роботодавця. Типовими ознаками зловживання правом з боку працівника є: 1) така поведінка завжди є недобросовісною; 2) працівник діє навмисно, бажаючи одержати певну вигоду (наприклад, отримати компенсацію за час вимушеного прогулу); 3) поведінка працівника здатна завдати шкоди роботодавцю або заподіює її; 4) відсутня пряма протиправність, і ситуація не конкретизується в нормативно-правових актах.

Оскільки трудове законодавство не містить жодних положень щодо наслідків зловживання правом, а питання відновлення порушеного права одній із сторін трудових відносин та відшкодування грошових компенсацій, є надзвичайно важливим, почесну місію у визначенні кваліфікації дій чи бездіяльності як зловживання правом покладено на суд.

У справі, яка переглядається, сторонами визнається, що роботодавець дійсно повинен розірвати трудовий договір з працівником за пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП у разі поновлення на роботі попереднього працівника, який раніше виконував цю роботу.

Позивач скористався пропозицією роботодавця на працевлаштування, проте в подальшому вирішив відновити своє порушене право в обраний ним спосіб, а саме шляхом поновлення на попередньо займаній посаді, на якій на виконання рішення суду вже був поновлений інший працівник.

Зазначене свідчить вибіркове ставлення позивача до реалізації його трудових прав та гарантій, передбачених законодавством.

Частина перша статті 235 КЗпП України встановлює, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи із вищенаведеного, поновленню на роботі може бути працівник, якого звільнено незаконно або за відсутності підстав для звільнення.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у Міністерства розвитку громад та територій України були наявні підстави для звільнення позивача, якими є поновлення на роботі попереднього працівника, а тому позивач не може бути поновлений на посаді начальника Філії.

За таких обставин, вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачами не було порушенопорядку і процедури звільнення позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України та, відповідно, не порушено його трудові права, які підлягають захисту шляхом визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі на займаній посаді.

Оскільки наказ про звільнення не підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а позивач - поновленню на роботі, відсутні підстави й для стягненнясереднього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України та моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України як похідних позовних вимог.

Приведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення в цивільній справі, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, ДП «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі новий розподіл судових витрат в справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній