464/5078/25
2/465/3892/25
У Х В А Л А

про повернення зустрічної позовної заяви

11.12.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Баран О.І.,

за участі секретаря судового засідання Щирби Ю.Ю.,

представника позивача Гнатушок І.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу:

позивач: Львівська міська рада (, електронна адреса: , місцезнаходження: 79006, м. Львів, площа Ринок, 1, зареєстрований електронний кабінет у ЄСІТС),

відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),

відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ),

предмет позову: стягнення безпідставно збережених коштів,

в с т а н о в и в:

22 серпня 2025 року на адресу Франківського районного суду м. Львова, надійшла позовна заява, надіслана за підсудністю Сихівським районним судом м. Львова, у якій позивач просить суд стягнути безпідставно збережені кошти з відповідачів на користь Львівської міської ради у розмірі 907 909,13 грн суми основного боргу, 157 238, 79 грн інфляційних втрат, 54 549,17 грн 3% річних, на загальну суму 1 119 697, 09 грн.

Правова позиція позивача обґрунтована тим, що відповідачі з жовтня 2020 року по липень 2023 року здійснювали будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом на АДРЕСА_3 .

Відповідачі не виконали обов`язку звернутися до позивача як органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо будівництва, не подали документи щодо підтвердження вартості будівництва даного об`єкта, його техніко-економічних показників та не сплатили у місцевий бюджет пайову участь (кошти на розвиток інфраструктури населеного пункту) до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Тому такі кошти підлягають до відшкодування в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Розрахунок розміру пайової участі позивач провів з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла для Львівської області станом на час прийняття об`єкта в експлуатацію, що відповідає вимогам законодавства та судової практики з вказаних питань. Оскільки будівництво відповідачами здійснювалось спільно, тому наявний солідарний обов`язок відповідачів зі сплати коштів пайової участі.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27.08.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи, підготовче судове засідання у справі призначено на 09.10.2025 (а.с. 70-72).

Відповідач-1, ОСОБА_1 , скористався правом на подання відзиву, який надійшов на адресу суду 06.10.2025 (вх. № 31240/25) (а.с. 82-84).

Відповідач з вимогами позовної заяви не погодився, вказавши про те, що отримав дозвіл на виконання будівельних робіт на об`єкті 13.10.2020, тобто вже після припинення чинності норми права, зобов`язуючої замовника будівництва сплачувати кошти до місцевого бюджету на створення і розвиток інфраструктури населеного пункту.

Відповідач-2, ОСОБА_2 , отримавши 17.09.2025 ухвалу про відкриття провадження у справі, у встановлений строк правом на подання відзиву не скористалась, заяви про поновлення строку для подання такого до суду також не надала (а.с. 80).

10 листопада 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 111-116).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.11.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 119).

У судове засідання, призначене на 11.12.2025 відповідачі не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

11 грудня 2025 року від відповідача-2 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява, про визнання вимоги позивача за первісним позовом про стягнення безпідставно збережених коштів з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради у сумі 907 909,13 грн основного боргу, 157 238,79 грн інфляційних втрат, 54 549,17 грн 3% річних, на загальну суму 1 119 697, 09 грн неправомірною.

Відповідно до змісту заяви:

«Зміст позовних вимог Позивача за первісним позовом (Львівською міською радою) спростовується українським законодавством, оскільки з 01.01.2020 року набули чинності зміни у Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності», (далі -Закон №3038-VI), якими виключено ст.40 цього Закону. Стаття 40 закону визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.

Крім цього, статтю 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» доповнено частиною 6, в результаті чого органи місцевого самоврядування після 01.01.2020 року не мають права вимагати від замовників будівництва надання будь-яких послуг, матеріальних або нематеріальних активів.

Прийняттям зазначених вище змін в українське законодавство законодавець тим самим дав зрозуміти, що вимога про сплату коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту після 01.01.2020 року є неправомірною.

Разом з тим, 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-ІХ, якими статтю 40 Закону України №3038-VI виключено.

Згідно із пунктом 2 розділу П «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 1 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 1 січня 2020 року.

Відповідно до ст. 5 ЦК України […]

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли підчас чинності попередньої норми права, проте настають після чинності новою нормою права.

Крім того, пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма, мається на увазі стаття 40 Закону №3038-VI, застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

На нашу думку, оскільки Відповідачі по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали дозвіл на виконання будівельних робіт на об`єкті 13.10.2020 року, тобто вже після того, як була припинена чинність старої норми, що зобов`язувала замовників будівництва сплачувати кошти до місцевого бюджету на створення і розвиток інфраструктури населеного пункту, то на правовідносини сторін може поширюватись тільки нова норма, яка відмінила цей обов`язок.

Вказане підтверджується Постановами Верховного Суду України по справі за №923/1306/21 від 04.04.2024р, по справі №643/21744/19 від 14.12.2021 року та по справі №914/2145/23 від 15.08.2024р.

Також хотів би звернути увагу суду на лист Міністерства розвитку громад та територій України від 12.02.2021р. №1/15.2/515-21 «Щодо надання роз`яснення застосувань положень законів, які регулюють відносини щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів».

У своєму листі, як підсумок, Міністерство розвитку громад та територій України зазначає, шо «зважаючи на викладене та враховуючи, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, наразі відсутня правова підстава для укладення договорів та відповідно, сплати коштів пайової участі по об`єктах будівництва, спорудження яких розпочато до скасування зазначеного обов`язку та які підлягають прийняттю в експлуатацію після 01.01.2021р., але договір між замовниками таких об`єктів та органами місцевого самоврядування не було укладено. Водночас зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі, визначені умовами договорів про пайову участь, які було укладено замовниками будівництва з органами місцевого самоврядування до 01.01.2021р., мають бути виконані в повному обсязі.

Підтверджую, що мною не подавалось іншого позову (позовів) до цього ж Відповідача тим самим предметом та з тих самих підстав.

Перешкодою для своєчасного подання зустрічного позову були для мене були особливі обставини війни, обстріли енергетичної інфраструктури і як наслідок тривалі відключення світла, постійні стресові ситуації».

У судовому засіданні, яке відбулось 11.12.2025 представник позивача просив відмовити ОСОБА_2 в прийнятті зустрічного позову до Львівської міської ради про визнання вимоги неправомірною та повернути її.

Заслухавши думку учасника справи, перевіривши матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 49 ЦПК України, крім права та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з положень ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.08.2025 про відкриття провадження у справі відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, із зазначенням наявності права пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (а.с. 72).

Відзив відповідача-1 надійшов на адресу суду 06.10.2025.

Відповідач-2, ОСОБА_2 отримала ухвалу про відкриття провадження у справі 17.09.2025 (а.с. 80). Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 121 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч.ч.1,2 ст. 126 ЦПК України).

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу, частиною першою статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України).

Процесуальні строки, з-поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків.

Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

Питання щодо поновлення/продовження процесуального строку безпосередньо пов`язана з відповідним конкретним учасником справи, його процесуальним правом і обов`язком та спрямоване на реалізацією саме його суб`єктивних процесуальних прав (обов`язків).

Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення/продовження строку на вчинення процесуальних дій перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 129 Конституції України розумні строки розгляду справ судом відносяться до основних засад судочинства в Україні.

Відповідно до практики ЄСПЛ критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (рішення у справах «Федіна проти України», заява №17185/02, від 2 вересня 2010 року; «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine), заява№36655/02, від 8 листопада 2005 року; проти «Матіка Румунії» (Matica v. Romania), заява №19567/02, від 2 листопада 2006 року;«Літоселітіс проти Греції» (Litoselitis v. Greece), заява №62771/00,від 5 лютого 2004 року,тощо).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмета спору.

Крім цього, ЄСПЛ неодноразово, зокрема у п. 69 рішення від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України» (Заява №36655/02), у п. 28 рішення від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України» (Заява №16652/04), п. 26 рішення від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України» (Заява №26976/06) наголошував на тому, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається передусім на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи єпорушенням ч.1ст.6 Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно статті 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

У даному випадку у системному зв`язку з наведеними вище приписами застосуванню підлягають також норми статті 126 ЦПК України за якими право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Наведене свідчить про те, що право на подання зустрічної позовної заяви може бути реалізовано відповідачем виключно у строк, встановлений судом для його подання, а процесуальним наслідком пропуску такого строку є втрата права на вчинення стороною відповідної процесуальної дії.

Посилання відповідача на причини поважності пропуску процесуального строку як на особливі обставини війни, обстріли енергетичної інфраструктури і як наслідок тривалі відключення світла, постійні стресові ситуації, суд не приймає до уваги, оскільки це не є безумовною підставою для продовження процесуальних строків. Крім цього, такі умови існували однаково і для позивача, який у повній мірі використовував свої процесуальні права і обов`язки, і для відповідача-1, і для суду, який проводив судові засідання у визначені дні.

Посилання на вимкненням світла є об`єктивною реальністю, пов`язаною з воєнним станом в Україні. Однак, сам факт наявності таких обставин не може автоматично свідчити про поважність причин пропуску строку. В умовах воєнного стану всі учасники судового процесу, включно з державними органами та приватними особами, перебувають у схожих, складних обставинах. Відключення електроенергії є загальним викликом для всієї країни, а не винятковою обставиною для відповідача.

Тож, заявником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме в період спеціального строку на подання відзиву вказані обставини мали такий характер, який об`єктивно і непереборно унеможливив його своєчасне подання.

Зокрема, не надано детальної інформації про тривалість та періодичність відключень електроенергії, що безпосередньо б вплинуло на своєчасну підготовку та направлення зустрічної позовної заяви.

Загальне посилання на «тривалі відключення світла, постійні стресові ситуації», без конкретизації їх впливу не є достатнім обґрунтуванням.

Місто Львів розташовано віддалено від російсько-українського кордону, обстріли відбуваються у нічний, а не у робочий час. Подача електроенергії доволі швидко відновлювалась.

При цьому, строк, що минув з моменту закінчення встановленого судом строку до вчинення учасником справи процесуальної дії, стосовно якої заявлено клопотання є істотним. Тож суд не знаходить жодних відомостей про об`єктивну неможливість здійснення своїх процесуальних прав відповідачем по справі.

Згідно з положень ч.3 ст. 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, про повернення зустрічної позовної заяви заявнику.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що зміст зустрічної позовної заяви зводиться до заперечення проти позову, що випливає із тлумачення відповідачем норм права. Однак, подібна позиція викладена відповідачем-1 у його відзиві на позовну заяву. Розглядаючи спір по суті суд розгляне, як вимоги, так і заперечення, без необхідності звернення із зустрічною позовною заявою.

Виходячи з вищенаведеного, суд також дійшов висновку, що спільний розгляд вказаних первісного та зустрічного позовів є недоцільним, що також є підставою для повернення зустрічної позовної заяви заявнику.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що повернення зустрічної позовної заяви не позбавляє відповідача права звернутись до суду з окремим позовом у загальному порядку.

Керуючись ст.ст.260,193, 353 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити ОСОБА_2 в прийнятті зустрічного позову до Львівської міської ради про визнання вимоги неправомірною та повернути такий.

Копію зустрічної позовної заяви долучити до матеріалів справи.

Роз`яснити ОСОБА_2 право на звернення до суду з зазначеним позовом в загальному порядку.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та підписання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 11.12.2025.

Суддя: Баран О.І.