Справа № 559/4207/25
Провадження № 2/559/1556/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року місто Дубно

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Солімчук М.Р., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дубно цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Дубенської міської ради (Орган опіки та піклування), про порядок участі батька у вихованні дитини,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Кушнаренко Д.В. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про порядок участі батька у вихованні дитини. В обґрунтування позову вказує, що сторони перебували у шлюбі з 07.12.2022 по 23.09.2024. Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судовим наказом від 01.09.2025 з позивача на користь відповідачки на утримання дитини були стягнуті аліменти в розмірі частки його заробітку щомісячно до повноліття дитини. Дитина проживає разом з матір`ю, а позивач є діючим військовослужбовцем, постійно перебуває в зоні активних бойових дій. Між сторонами не досягнуто згоди щодо визначення порядку, способу та часу участі батька у вихованні дитини, що грубо порушує його права і права дитини. Тому просить встановити наступний порядок участі його у вихованні дитини: - під час відпустки батька будь-які робочі та вихідні дні, але не менше ніж 2/3 від загальної кількості днів усієї тривалості відпустки, з правом залишення дитини на ночівлі з батьком за місцем проживання; - під час перебування батька за місцем свого проживання за інших обставин в будь-який день, але не менше від загальної кількості днів такого перебування за місцем проживання; - у періоди служби, коли батько фізично відсутній, він має право на щоденне дистанційне спілкування з дитиною (відео дзвінки, телефонні дзвінки, повідомлення) у зручний час, але не менше 3-4 разів на тиждень; зобов`язати відповідачку інформувати батька не менше ніж як 1 раз на тиждень про стан здоров`я дитини, зміну місця перебування та про інші питання, пов`язані з вихованням дитини.

Ухвалою суду від 01.10.2025 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою суду від 06.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

23.10.2025 від представника відповідачки надійшов відзив на позовну, у якому сторона відповідача заперечувала проти позовних вимог.

Ухвалою суду від 29.10.2025 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

27.11.2025 суду надано письмовий висновок органу опіки та піклування Дубенської міської ради від 27.11.2025, за яким визначено доцільним встановити наступний спосіб участі позивача у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- встановити адаптаційний період до досягнення дитиною 4,5 років, під час якого зустрічі проводити 1 робочий день - середа (за домовленістю) та 1 вихідний - субота або неділя (за домовленістю) з 9.00 до 13.00 год. за місцем проживання матері дитини, біля її будинку, в громадських місцях м.Дубно при особистій присутності матері;

- чотири рази на тиждень надати можливість батькові спілкуватися з дитиною: відео дзвінками, телефонними дзвінками, «Вайбер»-чатом;

- рекомендувати відповідачці інформувати батька 1 раз на тиждень про стан здоров`я дитини, зміну свого місця проживання (перебування).

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, підтвердили обставини, викладені у позові. Проте, після оголошення висновку органу опіки та піклування Дубенської міської ради та виступу представника, позивач в цілому погодився з даним висновком, зауважив, що згоден на адаптаційний період до виповнення 5 років дитині, просив зауважити, що, враховуючи його військову службу, він може не мати змоги мати побачення з дитиною у робочі дні - саме у середу, тому просив цей факт врахувати.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні вимоги позову визнали частково, при цьому повністю погодилися із визначеним висновком органу опіки та піклування Дубенської міської ради від 27.11.2025 способом участі позивача у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник органу опіки та піклування Дубенської міської ради в судовому засіданні підтримав наданий висновок, зауважив, що під час його прийняття сторони повністю з ним погодилися, при цьому були враховані інтереси сторін та малолітньої дитини. Також просив врахувати, що у висновку враховано те, що позивач може не мати змоги мати побачення з дитиною у робочі дні - саме у середу, тому і визначено, що такі побачення можливі і інший робочий день за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Датою ухвалення рішення у даній справі є 02.12.2025, тобто дата складання повного тексту рішення.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши сторони, вважає позов таким, що не підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалися сторони, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.45). Сторони перебували у шлюбі з 07.12.2022, який було розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23.09.2024 (а.с.8-10). Дитина залишилася проживати з матір`ю, що сторонами не заперечується.

Крім того, судовим наказом від 01.09.2025 з позивача на користь відповідачки на утримання дитини були стягнуті аліменти в розмірі частки від його доходів до досягнення дитиною повноліття (а.с.11).

Позивач перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 , що сторонами також не заперечується та підтверджується відповідною довідкою ВЧ (а.с.16).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.09.2025 почав відвідувати 2 групу раннього віку ЗДО №4 Дубенської міської ради, що встановлено з відповідної відповіді на адвокатський запит (а.с.46).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом встановлено, що позивач має намір підтримувати зв`язок з дитиною та виконувати свої батьківські обов`язки.

Даних про те, що побачення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , можуть завдати шкоди життю, здоров`ю та моральному вихованню дитини матеріали справи не містять.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Європейський суд з прав людини» (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, під час вирішення спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд зобов`язаний виходити, передусім, з найкращих інтересів дитини, визначення яких здійснюється на підставі оцінки обставин кожної справи.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а визначений порядок спілкування батька з дитиною, що передбачає певні дні та часи такого спілкування, не може беззаперечно свідчити про позбавлення його передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 461/138/18.

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19)).

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Між тим, той з батьків, хто проживає окремо, і дитиною має існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дітей з батьками служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості, потребує любові і розуміння. Діти мають рости під опікою і відповідальністю обох батьків, а тому участь позивача у вихованні дитини, спілкуванні між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а буде відповідати й інтересам дитини.

Таким чином, батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 569/18837/19 (провадження № 61-1728св22) вказано, що визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

З урахуванням вищевикладеного та на підставі оцінених доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, поклавши в основу рішення суду висновок органу опіки та піклування Дубенської міської ради від 27.11.2025 з урахуванням пояснень сторін в судовому засіданні, оскільки визначений висновком порядок спілкування позивача з дитиною є достатнім, таким, що відповідає віковим потребам дитини та принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритету інтересів дитини та буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання малолітнього сина. Визначений спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні з дитиною не є перешкодою для підтримки зв`язків між батьком і дитиною в інших формах та в інший час, за погодженням батьків. При цьому доцільним та необхідним є адаптаційний період до досягнення дитиною 5 років, протягом якого спілкування відбуватиметься в присутності матері дитини.

Водночас, з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні сина, що буде відповідати інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Керуючись ст.ст.258, 263, 265 273, 293, 315 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 153, 157, 159 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити наступний порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- встановити адаптаційний період до досягнення дитиною 5 років, під час якого зустрічі проводити 1 робочий день - середа (або інший 1 робочий день за домовленістю) та 1 вихідний - субота або неділя (за домовленістю) з 9.00 до 13.00 год. за місцем проживання матері дитини ОСОБА_2 , біля її будинку, в громадських місцях м.Дубно при особистій присутності матері;

- зобов`язати ОСОБА_2 не менше чотирьох разів на тиждень надавати можливість батькові ОСОБА_1 спілкуватися з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : відео дзвінками, телефонними дзвінками, з використанням програмного забезпечення "Viber" або іншого месенджера;

- зобов`язати ОСОБА_2 інформувати ОСОБА_1 не менше 1 разу на тиждень про стан здоров`я дитини, зміну свого місця проживання (перебування).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання до Рівненського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 02.12.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя О.М.Томілін