Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3654/24
Провадження № 2/711/95/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Півень С.А.

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сучила А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про перерозподіл часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовами та визнання прав власності на нововстановлену частку, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просив:

- перерозподілити ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спільній частковій власності на житловий будинок садибного типу під літ. «А-1» з прибудовами загальною площею 103,5кв.м., житловою площею 46,4кв.м., з надвірними та господарсько-побутовими спорудами Б - баня, В,Л - вбиральня, Г - погріб, З - літній душ, И - гараж з оглядовою ямою, К - літня кухня, №1, 5, 7 - огорожа, №2, 3 - ворота із хвірткою, №4, 6 - водоколонка, І - вимощення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 600кв.м.;

- у відповідності до Варіанту №2 висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №2712/24 від 27.12.2024р. визнати право власності на нові ідеальні частки за: ОСОБА_2 на 63/100, за ОСОБА_3 на 37/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що спірне домоволодіння належить сторонам на праві спільної часткової власності і частка позивача складає 11/20, а відповідачки 9/20. Наразі наявний розмір часток сторін у праві власності на спірне домоволодіння не відповідає фактичному розміру, адже з моменту набуття права власності обома сторонами було здійснено ряд змін до спірного будинку, що у свою чергу призвело до змін розміру їх ідеальних часток у праві спільної часткової власності, оскільки кожною із сторін здійснювались додаткові прибудови, перебудови та зміни домоволодіння. Позивач зазначає, що здійснені ним зміни належної йому частини будинку є підставою для перерахунку його частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння, бо такі зміни: 1) неможливо відокремити від домоволодіння без його пошкодження; 2) були створені ним виключно за свій рахунок; 3) здійснені за згодою відповідачки; 4) ніяким чином не порушують прав відповідачки, оскільки не створюють якихось перешкод у користуванні нею своєю нерухомістю; 5) здійснені відповідно до усталеного між сторонами порядку користування домоволодінням; 6) призвели до збільшення корисної площі домоволодіння, що є об`єктом спільної власності; 7) здійснені із відповідними дозволами органів місцевого самоврядування, а отже у відповідності із нормами чинного на момент їх створення законодавства; 8) були зареєстровані за позивачем у встановленому законом порядку. Натепер позивач бажає виділу своєї частки в натурі, але для реалізації належним чином такого права він вважає за необхідне здійснити перерозподіл розміру часток сторін у спірному домоволодінні у відповідності до Варіанту №2 висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №2712/24 від 27.12.2024р., який здійснено на підставі технічного паспорту від 09.02.2023р., складеного станом на 07.02.2023р. ТОВ Юридична фірма «ЛІГАЛ КОНСТРАКТ», та з урахуванням відомостей про домоволодіння та його складових частин, що містяться у Державному реєстрі речових прав, тобто без врахування відомостей про прибудови під літ. «а3», літньої кухні під літ. «Д» та прибудови під літ. «д» до літньої кухні під літ. «Д», оскільки ці складові частини домоволодіння являються самочинно побудованими, не введені в експлуатацію як цього вимагає чинне законодавство України, а право власності на них підлягає державній реєстрації та виникає саме з моменту такої реєстрації.

Відповідачка заперечила проти позову та у відзиві просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що позивач зловживає своїми правами, оскільки своїми діями порушує законні права та інтереси відповідачки. Бажаючи поділу спірного домоволодіння в натурі позивач безпідставно не бажає враховувати прим. 2-7 тамбур, яке належить відповідачці і є складовою частиною об`єкта нерухомого майна та позначено на схемі розташування будівель та споруд під літ. «а3». При цьому позивач, здійснивши реєстрацію свого права власності на прибудови «а4» та споруди під літ. «Б», безпідставно використав відомості про те, що загальна площа житлового будинку складає 103,5кв.м., оскільки такий будинок має площу 107,5кв.м.. За заявою позивача була внесена інформація до відомостей про складові частини об`єкта нерухомого майна, де не зазначено складові частини об`єкта нерухомого майна яким володіє відповідачка (прибудова до житлового будинку «а3»). Відповідачка не надавала згоду позивачу на проведення добудови до будинку та побудови надвірних споруд, а саме літньої кухні К, а побудова такого об`єкту призвела до фактичного зменшення частини земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідачки пропорційному відношенні до її ідеальної частки у спірному домоволодінні.

17.05.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

22.07.2024р. представником відповідачки ОСОБА_3 адвокатом Кушнір Т.В. подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому викладено обґрунтування позиції відповідачки проти позовних вимог.

05.08.2024р. представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Сучило А.О. подано до суду письмову відповідь на відзив на позовну заяву. У такій заяві акцентується увага на тому, що саме у складеному на замовлення відповідачки технічному паспорті на спірне домоволодіння було змінено роки побудови для прибудови літ. «а3» та літньої кухні з прибудовою літ. «Д, д» й вказано їхній рік спорудження/реконструкції 1989р., замість 2003 року побудови, що був визначений при проведенні попередньої технічної інвентаризації. Прибудова літ. «а3», якою володіє відповідачка, не була введена в експлуатацію, а відтак не має братися до уваги при обчисленні розміру ідеальних часток сторін у праві власності на спірне домоволодіння.

За клопотанням сторони позивача судом постановлено ухвалу від 11.09.2024 про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи для вирішення питань: 1). Чи відповідає розмір ідеальних часток ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що існує згідно із Договором купівлі-продажу № 2-5280 від 25.11.1983 року та Договором купівлі-продажу № 2-6362 від 28.10.1987 року станом на день подачі позовної заяви ОСОБА_2 , фактичним розмірам часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ?; 2). Який розмір ідеальних часток ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично існує зараз з огляду на теперішню внутрішню будову (складові частини) вказаного будинку та з урахуванням всіх наявних прибудов та надвірних господарсько-побутових споруд?

На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено.

28.01.2025 на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №2712/24 від 27.12.2024р. на виконання ухвали суду від 17.05.2024р.

29.01.2025р. судом поновлено провадження у справі.

25.02.2025р. представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій позовні вимоги викладені у редакції, яка стала предметом судового розгляду.

25.03.2025р. судом закрите підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові та заявах по суті справи. Додатково пояснив, що при перерозподілі розміру часток не можна враховувати об`єкти, що перебувають у володінні відповідачки, але є об`єктами самочинного будівництва. Зазначив, що співвідношення правомірно збудованих складових частин спірного домоволодіння, які перебувають у фактичному користуванні кожної із сторін, свідчить, що такі об`єкти не пропорційні розміру ідеальних часток сторін у праві спільної власності на спірне домоволодіння (11/20 та 9/20), а тому слід здійснити перерозподіл розміру таких часток.

Представник відповідача заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Зауважила, що між сторонами наявний спір щодо обставин побудови складових частини спірного домоволодіння, але позивач зловживає своїми правами, посилаючись на те, що ним всі добудови та прибудови здійснені правомірно. Зауважила, що позивач здійснював будівництво додаткових об`єктів до спірного домоволодіння без дозволу відповідачки.

В судовому засіданні був допитаний судовий експерт ОСОБА_4 , яка пояснила, що під час проведення будівельно-технічної експертизи на виконання ухвали суду від 11.09.2024р. у даній судовій справі, нею враховувались відомості з технічної документації, в тому числі і відомості про рік побудови складових об`єктів спірного домоволодіння.

26.11.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Об`єктом спору є домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі спірне домоволодіння).

Земельна ділянка, на якій розташоване спірне домоволодіння, має площу 600кв.м. і перебуває у постійному користуванні сторін на підставі рішення №1464 від 15.11.1957р.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав спірне домоволодіння (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080) належить позивачу та відповідачці на праві спільної часткової власності (позивач 11/20, відповідачка 9/20) і являє собою житловий будинок загальною площею 103,5кв.м. До складу спірного домоволодіння входить житловий будинок з прибудовами (А-1, а, а1, а2, а4) та господарські будівлі та споруди (Б-баня; В, Л вбиральня; Г погріб; З літній душ; И гараж з оглядовою ямою; К літня кухня; огорожа №1, 5, 7; ворота з хвірткою №2, 3; водоколонка №4, 6; І вимощення /т. 1 а.с. 52, 148/.

ОСОБА_2 набув право власності на 11/20 часток спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.1983р., посвідченого старшим державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщук В.Я., зареєстрованого в реєстрі за N?2-5280. За змістом такого договору спірне домоволодіння складалося з наступних об`єктів: житловий будинок житловою площею 46кв.м., сараї «Б», «Д», туалет «В», погріб «Г», водоколонка №3 /т. 1 а.с. 23-24/.

Відповідно до технічного паспорту на спірне домоволодіння станом на 20.01.1983р. житловий будинок, який входить до складу спірного домоволодіння і позначений літ. А-1, має загальну площу 72,6кв.м., житлова площа 46кв.м., і складається з двох квартир: АДРЕСА_2 , загальною площею 40,3кв.м.; №2 32,3кв.м. /т. 1 а.с. 16-19/

27.08.1987р. між діючими співвласниками спірного домоволодіння ( ОСОБА_2 11/20 часток; ОСОБА_5 , ОСОБА_6 9/20 часток) було укладено договір про порядок користування житловим будинком, яким визначене наступне: у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відходить кімната 2-2 площею 9кв.м., 2-3 14,3кв.м., кухня 2-1 розміром 9кв.м., сарай Д, погріб Г, туалет З; у користування ОСОБА_2 кімнати 1-4 розміром 10,5кв.м., 1-5 розміром 13кв.м., кухня 1-2 розміром 6,9кв.м., коридори 1-1 розміром 5кв.м., 1-3 розміром 5,7кв.м., сарай Б, туалет В, водоколонка №4 /т. 1 а.с. 25-26/.

ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) набула право власності на 9/20 часток спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.1987р., посвідченого старшим державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщук В.Я., зареєстрованого в реєстрі за №2-6362 /т. 1 а.с. 108-110/. Змістом такого договору передбачено, що у зв`язку з набуттям права власності на 9/20 часток домоволодіння, в користування покупця відходять приміщення, що перебували у користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до договору від 27.08.1987р. /т. 1 а.с. 108-110/

Після набуття права власності кожна із сторін здійснювала будівництво прибудов до житлового будинку, а також додаткових господарських споруд і будівель, що не заперечується сторонами.

Згідно з технічною документацією, складеною за результатом візуально-інструментального обстеження, на теперішній час спірне домоволодіння фактично складається з наступних об`єктів: житловий будинок А-1 з прибудовами а, а1, а2, а3, а4; баня Б; вбиральня В; погріб Г; літня кухня з прибудовою Д, д; літній душ З; гараж з оглядовою ямою И; літня кухня К; вбиральня Л; огорожа №1, 5, 7; ворота з хвірткою №2 та №3; водоколонки №4 та №6; вимощення І. При цьому житловий будинок А-1 з прибудовами а, а1, а2, а3, а4 має фактичну загальну площу 107,5кв.м. і складається з двох квартир: АДРЕСА_2 загальною площею 56,1кв.м.; №2 51,4кв.м. /т. 1 а.с. 28-33/.

На теперішній час у фактичному користуванні ОСОБА_2 перебуває наступна частина спірного домоволодіння: житловий будинок під літ. «А-1» (кімната 1-6, площею 10,5 кв.м., кімната 1-7, площею 13,0 кв.м.), прибудова під літ. «а» (коридор 1-3, площею 5,0 кв.м., коридор 1-5, площею 5,7 кв.м.), прибудова під літ. «а1» (кухня 1-4, площею 7,2 кв.м.), прибудова під літ. «а4» (коридор 1-1, площею 10,3 кв.м., санвузол 1-2, площею 4,4 кв.м.), ганок під літ. «а4/гн»; баня Б; вбиральня В; літній душ З; гараж з оглядовою ямою И; літня кухня К; ворота з хвірткою №3; водоколонка №4; вимощення І.

У фактичному користуванні ОСОБА_3 житловий будинок під літ. «А-1» (кімната 2-2, площею 14,3 кв.м., кімната 2-3, площею 5,0 кв.м., кімната 2-4, площею 3,6 кв.м.), прибудова під літ. «а» (коридор 2-1, площею 9,0 кв.м.), прибудова під літ. «а2» (кімната 2-5, площею 11,9 кв.м., кімната 2-6, площею 3,6 кв.м.), прибудова під літ. «а3» (коридор 2-І, площею 4,0 кв.м.), ганок під літ. «а3/гн»; погріб Г; літня кухня з прибудовою Д, д; вбиральня Л; огорожа №1, 7; ворота з хвірткою №2; водоколонка №6;

Огорожа №5 перебуває у спільному користуванні сторін.

Зазначені обставини підтверджуються висновком експерта №2712/24 від 27.12.2024р., складеним за результатом проведення будівельно-технічної експертизи на виконання ухвали суду від 11.09.2024р. Під час проведення експертного дослідження було встановлено, що у фактичному користуванні кожного із співвласників спірного домоволодіння перебуває частина спірного домоволодіння, яка відповідає розміру його ідеальної частки у праві власності. Натомість два складові об`єкти спірного домоволодіння прибудова «а3» та літня кухня з прибудовою «Д», «д» не зареєстровані у встановленому законом порядку, а відтак вважаються об`єктами самочинного будівництва та потребують уведення в експлуатацію як об`єкти, які побудовані по 09.04.2015р. Без врахування відповідних об`єктів (прибудова «а3», літня кухня з прибудовою «Д, д») розмір ідеальних часток співвласників за фактичним користуванням спірним домоволодінням становить 63/100 частин у ОСОБА_2 та 37/100 у ОСОБА_3 /т. 1 а.с. 201-228/.

У технічній документації на спірне домоволодіння, яка складалась різними виконавцями на замовлення кожної із сторін, наявні розбіжності щодо року завершення будівництва прибудови «а3» та літньої кухні з прибудовою «Д», «д».

Відповідно до технічного паспорту на спірне домоволодіння станом на 07.02.2023р. (виготовленого 09.02.2023р., реєстраційний номер ТІ01:3666:9476:9996:7613, інвентаризаційна справа №07/02/2023, видавник ТОВ «Юридична фірма «ЛІГАЛ КОНСТРАКТ»), рік побудови прибудови під літ. «а3», літньої кухні під літ. «Д», прибудова під літ. «д» - 2003 /т. 1 а.с. 28-33/. В той же час у технічному паспорті станом 22.05.2023р. (виготовленого 08.06.2023р., реєстраційний номер ТІ01:4841:2665:5938:6921, інвентаризаційна справа №02-20-05-22, видавник ФОП ОСОБА_8 ) рік побудови прибудови під літ. «а3» - 1988, а літньої кухні з прибудовою під літ «Д, д» - 1989 /т. 1 а.с. 133-137/.

За наявною в матеріалах справи технічною документацією на спірне домоволодіння судом встановлено, що об`єктами самочинного будівництва у складі домоволодіння були наступні його складові об`єкти: прибудова а3, гараж И, літня кухня К, літня кухня з прибудовою Д, д /т. 1 а.с. 127, 145/.

Відомості про спірне домоволодіння до Державного реєстру речових прав були внесені вперше 13.06.2023р. на підставі заяви позивача з врахуванням інформації, що наявна у технічному паспорті ТІ01:3666:9476:9996:7613 від 09.02.2023р. /а.с. 52 т. 1/. Внаслідок цього у Державному реєстрі речових прав відсутні відомості про такі складові об`єкти спірного домоволодіння, як прибудова а3 та літня кухня з прибудовою Д, д, оскільки такі об`єкти є самочинним будівництвом.

У свою чергу за заявою відповідачки державним реєстратором було відмовлено у внесенні відомостей про державну реєстрацію всіх складових об`єктів спірного домоволодіння через наявність розбіжностей у технічній документації /т. 1 а.с. 146, 150/.

Сторони бажають поділу спірного домоволодіння в натурі і згідно висновку №15/06/2023/1 від 15.06.2023р., складеному ТОВ «Юридична фірма «ЛІГАЛ КОНСТРАКТ», за фактичним користуванням наявна технічна можливість поділу спірного домоволодіння в натурі між сторонами відповідно до розміру їх ідеальних часток /т. 1 а.с. 54-55/. Натомість в позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного домоволодіння в натурі, внаслідок чого відповідне питання є предметом судового розгляду у судовій справі №711/2044/23, але натепер відсутнє остаточне рішення суду по такій справі, оскільки ухвалене судом першої інстанції рішення від 19.05.2025р. не набрало законної сили через його перегляд в апеляційному поряду.

Позивач стверджує, що внаслідок зроблених ним поліпшень у складі спірного домоволодіння, натепер наявні підстави для перерахунку розміру його частки у праві спільної власності, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Тож між сторонами існує спір щодо порядку реалізації права власності у спільному майні, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю(частина перша статті 356 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Положеннями частин третьої п`ятої статті 367 ЦК України встановлено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Згідно з постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №570/4748/15 співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень; 2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.

У разі, якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.

Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.

Наведені правила частини третьої статті 357 ЦК стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. Обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не торкаються іншої частки у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до якої не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.

У ЦК України встановлюються особливі правила щодо добудови (прибудови), здійсненої одним із співвласників житлового будинку, іншої будівлі або споруди.

Така добудова (прибудова) не є об`єктом права спільної власності і жодним чином не впливає на розмір часток, а стає об`єктом права власності лише того співвласника, який її зробив, за таких умов: 1) добудова (прибудова) зроблена за рахунок лише цього співвласника, а не інших співвласників; 2) добудова (прибудова) здійснена у встановленому законом порядку, що є необхідною передумовою для державної реєстрації права на нерухоме майно і набуття права власності на нього (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України); 3) добудова (прибудова) не порушує прав інших співвласників, наприклад, не створює для них перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно за домовленістю між собою (частини другої статті 358 ЦК України).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між сторонами наявний узгоджений та сталий порядок користування спірним домоволодінням та земельною ділянкою, на якій знаходиться таке домоволодіння. Основною характеристикою спірного домоволодіння є те, що воно являє собою житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а відтак є складною річчю (ст.188 ЦК). Беручи до уваги положення ст. 186 ЦК слід виснувати, що за функціональним призначенням відповідні господарські будівлі та споруди є приналежністю, а житловий будинок головною річчю.

Житловий будинок спірного домоволодіння розділений на дві окремі ізольовані житлові квартири, які можуть бути поділені в натурі. При цьому у фактичному користуванні кожної із сторін з моменту набуття ними права власності перебуває окрема ізольована частина житлового будинку: позивач квартира АДРЕСА_2 ; відповідачка квартира АДРЕСА_3 , а також приналежні до таких квартир земельні ділянки з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

З моменту набуття права власності й дотепер кожною із сторін здійснювались поліпшення домоволодіння шляхом добудови прибудов до житлового будинку та побудови господарських будівель і споруд, що визнається сторонами. При цьому кожна із сторін здійснювала відповідні добудови та прибудови за власні кошти та лише щодо своєї частини житлового будинку.

За наявною в матеріалах справи технічною документацією судом встановлено, що кожній із сторін у 1988 році було надано дозвіл на здійснення будівельних робіт.

У технічному паспорті від 09.04.1983р. наявна відмітка про те, що рішенням Придніпровського райвиконкому №13 від 20.01.1988р. ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво сараю розміром 4м х 4м і літньої кухні у блоці розміром 3м х 4м, без права обладнання житлового приміщення /т. 1 а.с. 21/.

У технічному паспорті від 25.10.1987р. наявна відмітка про те, що рішенням Придніпровського райвиконкому №129 від 15.06.1988р. ОСОБА_9 надано дозвіл на будівництво прибудови до будинку кухні, санвузла, коридору загальною площею 4м х 4,5м, за умови спорудження глухої стіни у бік гаражу /т. 1 а.с. 116/.

З врахуванням відповідних дозволів за наявною у КП «Черкаське ОБТІ» інформацією за матеріалами технічної інвентаризації станом на 05.05.2004р., у складі спірного домоволодіння були наявні об`єкти самочинного будівництва: гараж И, літня кухня К, літня кухня з прибудовою Д, д; прибудова до житлового будинку а3.

В той час судом встановлено, що гараж И та літня кухня К були побудовані до 1991 року, оскільки відповідні об`єкти відображені у технічному паспорті на спірне домоволодіння, який виготовлено станом на 16.10.1991р. /т. 1 а.с. 120-121/.

Натомість у технічній документації відсутні достовірні відомості про рік будівництва прибудови до житлового будинку «а3» та літньої кухні з прибудовою «Д, д», а зазначення у складеній на замовлення позивача технічній документації (технічний паспорт ТІ01:3666:9476:9996:7613 від 09.02.2023) дати будівництва таких об`єктів, як 2003 рік, перешкоджає державній реєстрації права власності на такі об`єкти без дотримання процедури введення їх в експлуатацію.

Спір між сторонами фактично обумовлений тим, що відповідачкою не забезпечено процедури введення в експлуатацію здійснених нею прибудови а3 та літньої кухні з прибудовою «Д, д», внаслідок чого такі об`єкти не охоплюються змістом права власності на спірне домоволодіння, а без їх врахування на долю позивача за фактичним користуванням припадає частка спірного домоволодіння, що відповідає значенню 63/100.

Разом з тим, надаючи оцінку доводам позивача варто звернути увагу на наступне.

Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 року в справі №753/8671/21; постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі № 582/18/21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13).

Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, то саме до обов`язку позивача відноситься доказування того, що з боку відповідача наявне порушення законних прав та інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх судового захисту, а також доказування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Підставою позову позивач визначив те, що здійснені ним поліпшення спірного домоволодіння обумовлюються наявність правової підстави для перерозподілу розміру часток співвласників, оскільки, зокрема, здійснювались за згодою відповідачки й призвели до збільшення корисної площі домоволодіння.

В цьому контексті слід зауважити, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20).

У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За змістом обставин спірних правовідносин судом встановлено, що кожною із сторін здійснювались поліпшення житлового будинку спірного домоволодіння, як з дозволом на будівельні роботи, так і в порядку самочинного будівництва. Натомість відповідні прибудови здійснювались кожним із співвласників виключно щодо частини житлового будинку, яка відноситься до квартири, що перебуває у фактичному користуванні відповідного співвласника. Будь-яких доказів того, що відповідні прибудови здійснювались позивачем за згодою відповідачки, суду не надано, а відповідачка заперечує наявність її згоди на здійснення позивачем відповідних прибудов та будівництва господарських будівель та споруд. За таких обставин слід виснувати, що здійснені позивачем прибудови до житлового будинку є його власністю, але відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК не змінюють розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Не впливають на розмір ідеальних часток і здійснення позивачем будівництва господарських будівель та споруд, оскільки відповідні об`єкти є приналежністю до житлового будинку, яка може ти відокремленою, а відтак не впливає на розмір ідеальних часток співвласників.

В цьому контексті суд зауважує, що сам факт проведення на підставі заяви позивача державної реєстрації об`єкта нерухомого майна спірне домоволодіння з врахуванням здійснених позивачем прибудов та без врахування відповідних прибудов, які самочинно були здійснені відповідачкою, не є належною правовою підставою для здійснення перерозподілу розміру ідеальних часток співвласників у такому об`єкті.

При цьому, суд звертає увагу, що державна реєстрація здійснювалась на підставі технічної документації, яка була виготовлена за замовленням позивача і подана ним державному реєстратору. Натомість у такій документації зазначено, що прибудова «а4» з боку квартири позивача у спірному житловому будинку побудована у 1989 році /т. 1 а.с. 32/, що усуває необхідність введення її в експлуатацію, а прибудова «а3» - у 2003 році, внаслідок чого державна реєстрація права власності на неї неможлива без дотримання процедури введення такого об`єкту в експлуатацію. Відповідні відомості обумовили можливість включення прибудови «а4» до складу об`єкта нерухомості спірне домоволодіння і мають істотний вплив на співвідношення розміру часток житлового будинку, які перебувають у фактичному користуванні кожної зі сторін. Натомість за наявною у КП «Черкаське ОБТІ» інформацією за матеріалами технічної інвентаризації станом на 05.05.2004р. прибудова «а4» була відсутня. Зазначене свідчить, що прибудова «а4» з боку квартири позивача була побудована пізніше за прибудову «а3» з боку квартири відповідачки. За таких обставин, з врахуванням засад розумності та добросовісності, при перерозподілі розміру часток сторін у праві спільної власності на спірний житловий будинок слід брати до уваги обидві такі прибудови, оскільки врахування лише складового об`єкту, який вочевидь був побудований пізніше, порушує засади справедливості і свідчить про зловживання позивачем своїм правом.

Окремо суд бере до уваги, що аналіз технічної документації на спірне домоволодіння свідчить, що літня кухня з прибудовою «Д, д», що є об`єктом самочинного будівництва з боку частки домоволодіння, яка перебуває у фактичному користуванні відповідачки, була збудована на місці складового об`єкта домоволодіння сарай літ «Д» що свідчить про фактичну реконструкцію відповідного об`єкта.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем в даному випадку не доведено наявності правових підстав для здійснення перерахунку розміру ідеальних часток сторін у спірному домоволодінні, як і не доведено ознак протиправної поведінки у діях відповідачки, яка перешкоджає позивачу належним чином реалізувати його право власності у спірному домоволодінні.

При цьому необґрунтованими є доводи сторони позивача про те, що визначене за правовстановлюючими документами співвідношення розміру ідеальних часток сторін у спірному домоволодінні перешкоджає поділу такого домоволодіння у натурі, оскільки не відповідає співвідношенню розміру відповідних часток, які перебувають у фактичному користуванні сторін. В цьому контексті слід зауважити, що при здійснені поділу в натурі об`єкта спільної власності розмір ідеальних часток співвласників має істотне значення, але відхилення від розміру ідеальних часток, шляхом виділу співвласникам складових об`єктів за фактичним користуванням, не перешкоджає здійсненню поділу такого майна в натурі з дотриманням засад справедливості та рівності прав співвласників.

З врахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а відтак у позові слід відмовити повністю.

Враховуючи, що позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 77, 81, 83, 89, 102-107, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про перерозподіл часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовами та визнання прав власності на нововстановлену частку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В.М. Скляренко