Номер провадження: 22-ц/813/4164/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року, постановлену Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Куриленко В.І. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року в частині, якою у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про забезпечення зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року в частині відмови у забезпеченні зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу, якою в задоволення заяви ОСОБА_2 накласти арешт на 2/3 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власницею яких є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , власницею якого є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), до набрання законної сили рішенням суду про поділ спільного майна подружжя.

Доводами апеляційної скарги є те, що:

- суд першої інстанції не врахував того, що будучи титульною власницею вищевказаного майна ОСОБА_1 має повне безперешкодне право здійснити відчуження такого майна з метою уникнення відповідальності у випадку прийняття судом рішення на користь ОСОБА_2 , що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення права власності позивача за зустрічним позовом, за захистом якого він звернувся до суду, а саме щодо отримання ним права власності на частки спірних об`єктів та отримання стягуваних коштів у сумі 12500 дол. США;

- вважає, той факт, що він не має на теперішній час доказів наміру ОСОБА_1 здійснити відчуження належного їй майна, не може бути підставою порушення права відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) на реальність виконання рішення суду у разі ухвалення такого на його користь.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання сторони, належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема: позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 шляхом направлення на її адресу судової повістки-повідомлення (на адресу: АДРЕСА_1 ), про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 90-91зв.), що є належним сповіщенням відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, а також їй направлена судова повістка-повідомлення за адресою: АДРЕСА_3 , яку ОСОБА_1 отримала 02.11.2025, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення письмового відправлення (а.с. 92), що свідчить про належне її сповіщення у відповідності до п. 1 ч. 8 т. 128 ЦПК України, а заявник ОСОБА_2 - шляхом отримання його представником в електронному кабінеті судової повістки, про що свідчить довідка про доставку електронного документу 18.10.205 13:00:03 (а.с. 89) його представнику адвокату Савицькій О.М.

02.12.2025 від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшло клопотання про перенесення судового засідання з метою ознайомлення з матеріалами справи, в якому представник позивача за первісним позовом зазначила, що договір з ОСОБА_1 про надання правової допомоги укладено 01.12.2025. Згідно з ордером серії ВН № 168818 на надання правничої допомоги такий виданий 02.12.2025.

Розглядаючи клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Торган Л.М. від 02 грудня 2025 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із укладенням лише 01 грудня 2025 договору про надання правової допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з січня 2025 року, апеляційне провадження відкрито 12 лютого 2025 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 11 березня 2025 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і відповідач за первісним позовом.

Участь позивачки та її представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності ухвали суду першої інстанції позивачка мала змогу надати у відзиві, оскільки ухвалу про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги отримала 20 травня 2025 року (а.с. 76), чим не скористалася.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду.

З огляду на наведене та враховуючи, що судову повістку-повідомлення за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 отримала 02.11.2025, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення письмового відправлення (а.с. 92), а тому не була позбавлена можливості завчасно звернутися до адвоката за правовою допомогу, колегія суддів відхиляє вказане клопотання.

Вказане відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не у повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи, дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених ч. 1 ст. 149 ЦПК України підстав для забезпечення позову заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини 1 статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, третіх осіб, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний, застосований судом спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як встановлено матеріалами справи, 28 жовтня 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за ОСОБА_1 , крім іншого, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

25 листопада 2024 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов зустрічний позов, в якому він просив визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,9 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м та 1/2 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м та господарськими спорудами; поділити вказане майно та визнати за відповідачем позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 право спільної часткової власності по 1/6 частці кожному на зазначені квартиру, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_5 на 1/3 частку вказаного майна, та визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності по 1/4 частці кожному на вказане домоволодіння, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_5 на 1/2 частку вказаного майна, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації сплати ОСОБА_2 за договором позики від 03.09.2009 у сумі 7500 дол. США та за договором позики від 06.06.2021 у сумі 5000 дол. США.

Одночасно відповідачем позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 подано заяву про застосування заходів забезпечення зустрічного позову, в якій він просив: накласти арешт на 2/3 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власницею яких є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до набрання законної сили рішенням суду про поділ спільного майна подружжя та на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , власницею якого є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до набрання законної сили рішенням суду про поділ спільного майна подружжя.

До вказаної заяви додано Інформаційну довідку № 403150675 від 11.11.2024, згідно з якою:

ОСОБА_1 є власником 1/2 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 24401923, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності НОМЕР_2 , 07.08.2008, Виконавчий комітет Одеської міської ради;

ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, документи подані для державної реєстрації: свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 9-455, виданий 04.07.2017, видавник: Дудінова І.Д., державний нотаріус Першої одеської державної нотаріальної контори.

Вказана заява обґрунтована охороною матеріально-правових інтересів позивача за зустрічним позовом від можливих недобросовісних дій з боку відповідачки, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача за зустрічним позовом, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому у виконанні такого рішення.

Відповідачка за зустрічним позовом є титульною власницею вказаного майна, отже має повне безперешкодне право здійснити відчуження такого з метою уникнення відповідальності та виконання можливого рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні такої заяви, суд послався на те, що заявником належним чином не обґрунтоване припущення про те, що невжиття такого заходу забезпечення позову, як заборона відчуження майна утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду та спроможне забезпечити фактичне виконання рішення суду в майбутньому.

Суд також послався на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі №554/1893/17, відповідно до якого достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Узагальнюючи таке, суд дійшов до переконання, що оскільки заявником не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, виходячи зі змісту заявлених вимог, натомість вжиття такого заходу забезпечення може перешкоджати виконанню іншого судового рішення. Вимоги щодо забезпечення позову суд не вважав розумними, обґрунтованими та адекватними.

Суд не вбачав з поданої заяви та долучених до неї письмових доказів наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів відповідача та ймовірність ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову при невжитті таких заходів.

Враховуючи зазначене, вжиття заходів забезпечення позову суд не вбачав необхідним, оскільки не існує очевидних ризиків порушення прав відповідача, а тому суд дійшов висновку, що на даний час немає правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову у справі.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, суд погоджує довід про помилковість висновків суду щодо не доведення заявником намірів позивачки за первісним позовом здійснити відчуження спірного майна.

Так, у справі № 904/1934/23 Верховний Суд виснував про те, що у випадку подання позову про стягнення коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які зберігаються на його рахунках, так і відчужити майно, яке перебуває у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

За таких обставин у разі звернення з позовом про стягнення коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач. Зокрема, і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.

Отже, наявність практичної можливості отримати відшкодування в рамках позову про стягнення коштів безумовно пов`язана з існуванням дієвих механізмів для забезпечення позову. І це повною мірою відповідає ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. І останнє рішення ВС з цього питання свідчить про позитивні зрушення в цьому питанні (постанова від 11.12.2023 у справі № 904/1934/23).

Враховуючи передбачений ч. 4 ст. 263 ЦПК України обов`язок суду щодо врахування висновків Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, колегія суддів враховує, що у разі подання позову про стягнення коштів/майна відповідач, якщо немає відповідних обмежень, може у будь-який момент розпорядитися коштами та відчужити майно. І це у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

На вказане не впливає відсутність доказів щодо намірів позивачки відчужити спірне майно, а достатньою підставою є наявність у неї такої можливості як у титульного власника спірного майна.

Суд наведеного не врахував, через що припустився помилки під час своїх висновків.

Крім того, арешт майна є тимчасовим заходом на час розгляду справи судом, жодним чином не обмежує наявне наразі у позивачки право власності на спірне майно: на його володіння та користування, а обмежує лише можливість змінювати його юридичну долю.

Проте, враховуючи, що предметом позову є лише спірна 1/2 частка від належних позивачці 2/3 часток спірної квартири та 1/2 частка спірного домоволодіння, на які претендує відповідач (позивач за зустрічним позовом), то арешт слід накласти лише відповідно у 1/6 та 1/2 частки відповідно.

Відповідно до п. 1-3 ч.1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду від 21 січня 2025 року в частині заходів забезпечення зустрічного позову скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення такої заяви.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Савицької Оксани Миколаївни задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року в оскаржуваній частині щодо забезпечення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/6 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власницею яких є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Накласти арешт на 1/4 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , власницею яких є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ), реєстраційний номер майна: 24401923.

Стягувач: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_7 ).

Боржник: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 02 грудня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький