КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/14256/25

номер провадження: 22-ц/824/13799/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року у складі судді Козленко Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АСА-ПЛЮС» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АСА-ПЛЮС» (далі - ТОВ «АСА-ПЛЮС»), у якому просив:

стягнути з ТОВ «АСА-ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 108 701 доларів США;

стягнути з ТОВ «АСА-ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 35 745 грн 60 коп.

Одночасно з позовною заявою представник ОСОБА_1 - адвокат Приходченко О.В. подав заяву, у якій просив вжити заходи забезпечення вказаного вище позову у виді:

накладення арешту на грошові кошти ТОВ «АСА-ПЛЮС», які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову - 108 701 доларів США, яка становить по курсу НБУ на день подання позову - 4 512 178 грн 00 коп.;

заборони ТОВ «АСА-ПЛЮС» вчиняти дії щодо розпорядження (відчуження, в тому числі шляхом передачі в іпотеку) земельною ділянкою (яка єдина із всіх, якими володіє відповідач поки ще не передана в іпотеку), кадастровий номер :72:577:0027, площею 0,0056 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності: 32200285.

Заява мотивована тим, що 29 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АСА-ПЛЮС» укладено попередній договір купівлі-продажу квартир №29/10/20, відповідно до якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості (основний договір). Пунктом 2.1 договору визначено, що продавець відповідно до умов основного договору зобов`язується передати у власність покупця дві квартири з характеристиками, визначеними п. 2.3 цього договору, що розміщені в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість об`єкта нерухомості в розмірі та в порядку, визначеними цим договором.

Відповідно до п.2.2 договору, будинок, в якому знаходиться об`єкт нерухомості, належить до проекту: «Друга черга будівництва клубного містечка « Ліверпуль Хауз » по АДРЕСА_1 » та розміщується на земельних ділянках: кадастровий номер :72:577:0002, кадастровий номер :72:577:0001, що належить продавцю - ТОВ «АСА-ПЛЮС» на праві приватної власності.

Сторони зобов`язались укласти основний договір у строк до 01 травня 2021 року.

Відповідно до п.4.1 договору, ціна основного договору за домовленістю сторін на дату укладення цього договору є ціною об`єкта нерухомості та складає 1 354 524 грн 00 коп., що еквівалентно та становить по курсу продажу валюти в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення договору 47 361,00 доларів США, виходячи з вартості 1 кв.м, у розмірі еквівалентному 665,00 доларів США.

Згідно з п.4.2 договору, покупець до укладення договору сплатив продавцю гарантійний платіж у розмірі 100% від вартості об`єкту нерухомості, що становить 1 354 524 грн 00 коп., що еквівалентно сумі 47 361,00 доларів США.

Основний договір між сторонами не укладався.

Станом на час звернення до суду із даним позовом, відповідач не виконав своїх зобов`язань за умовами договору, а саме відповідач не збудував будинок та не передав позивачу квартири у власність, на будівельному майданчику, відведеному для будівництва житлового будинку, на даний час не ведуться жодні будівельні роботи, а будівельники та виконавці робіт на об`єкті відсутні.

Також вказував, що 21 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АСА-ПЛЮС» укладено попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості №21/06/21/1-H/1-G від 21 червня 2021 року, відповідно до якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості (основний договір).

Відповідно до п.2.2 договору, будинок, в якому знаходиться об`єкт нерухомості, належить до проекту: «Третя черга будівництва клубного містечка «Ліверпуль Хауз» по АДРЕСА_2 » та розміщується на земельних ділянках: кадастровий номер :72:576:0014, кадастровий номер :72:576:0015, що знаходяться у власності продавця.

Пунктами 3.1, 3.3 договору встановлено, що закінчення будівництва та введення в експлуатацію будинку, в якому знаходиться об`єкт нерухомості забезпечується продавцем в термін: 3 квартал 2022 року.

Сторони зобов`язались укласти основний договір у строк до 01 вересня 2022 року.

Відповідно до п.4.1 договору, ціна основного договору за домовленістю сторін на дату укладення цього договору є ціною об`єкта нерухомості та складає 1 312 800 грн 00 коп., що еквівалентно сумі 48 000,00 доларів США, виходячи з вартості 1 кв.м, у розмірі еквівалентному 719,53 доларів США.

Зазначав, що 01 липня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості №21/06/21/1-H/1-G від 21 червня 2021 року, якою фактично було внесено зміни тільки до п. 4.3.1, п. 4.3.2 попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості №21/06/21/1-H/1-G від 21 червня 2021 року.

01 травня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості №21/06/21/1-H/1-G від 21 червня 2021 року, згідно з якою фактично замінено об`єкт нерухомості, у зв`язку з чим покупець додатково сплачує продавцю 403 300 грн 00 коп., що еквівалентно сумі 10 900 доларів США, які покупець сплатив до підписання даної додаткової угоди.

Отже на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості №21/06/21/1-H/1-G від 21 червня 2021 року (з урахуванням додаткових угод) позивачем було сплачено відповідачу готівкою 58 900,00 доларів США, факт чого підтверджується додатковою угодою №1 та додатковою угодою №2.

Основний договір між сторонами не укладався.

Окрім цього, відповідач повідомив, що їх компанія може здійснити ремонт у цих двох квартирах (підлога, електрика та фарбування стін) і сторони домовились на здійснення такого ремонту. Позивач передав відповідачу, озвучену останнім суму (яку відповідач нарахував виходячи із нібито вартості матеріалів та робіт) грошових коштів готівкою у розмірі 7 440 (сім тисяч чотириста сорок) доларів США.

Попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості №21/06/21/1-H/1-G від 21 червня 2021 року, укладений сторонами у простій письмовій формі та не був нотаріально посвідчений у встановленому законом порядку, тому договір та укладені до нього додаткові угоди є нікчемними, а відповідач має повернути позивачу безпідставно набуті кошти за нікчемним договором.

Зазначає, що на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартир №29/10/20 від 29 жовтня 2020 року та попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості №21/06/21/1-H/1-G від 21 червня 2021 року (з урахуванням додаткових угод), а також нібито на здійснення ремонту вказаних квартир, позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 113 701,00 доларів США.

Відповідач в добровільному порядку з вищенаведеної суми коштів повернув тільки 5 000 доларів США, решта суми коштів у розмірі 108 701 (113 701 - 5 000 = 108 701) доларів США не була повернута відповідачем позивачу.

З огляду на обсяг позовних вимог, на недобросовісність відповідача, що виразилась в передачі в іпотеку земельних ділянок, на яких повинні були будуватися багатоквартирні будинки з квартирами для позивача, неповерненні коштів за попередніми договорами купівлі-продажу об`єктів нерухомості в великому розмірі, а також нікчемність цих договорів (що може свідчити про те, що відповідач не планував у подальшому укладати основні договори купівлі-продажу, бо вони мають укладатися в тій формі (нотаріальній), що і попередні договори), заявник з метою реального виконання рішення звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Приходченка О.В. про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким його заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не зазначення стороною позивача чіткої інформації про конкретні рахунки, що належать відповідачу, у яких саме банківських установах, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, оскільки з врахуванням вимог законодавства про банки та банківську діяльність така інформація не є у загальному доступі, становить банківську таємницю, відповідно не може бути надана заявником.

Вказує, що у заяві про вжиття заходів забезпечення позову заявник просив суд накласти арешт на грошові кошти ТОВ «АСА-ПЛЮС», які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, виключно у межах суми позову - 108 701 доларів США, а не на всі кошти. Тому зупинення або блокування діяльності юридичної особи не відбудеться, оскільки відповідач буле мати можливість продовжувати свою діяльність користуючись іншими коштами, наявними на рахунках, окрім цієї суми в розмірі ціни позову. Зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо цих обставин також є помилковими.

Вказує, що не зазначення заявником вартості земельної ділянки не може бути єдиною підставою для відмови у задоволенні заяви при одночасній наявності таких обставин як: очевидної недобросовісності відповідача та не маленької ціни позову, яка значно перевищує вартість земельної ділянки площею 0,0056 га. В свою чергу, згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-09910969 від 19 червня 2025 року, вартість земельної ділянки з кадастровим номером :72:577:0027 становить 201 236 грн 61 коп., яка є меншою ніж 1/20 частина ціни позову. Це додатково підтверджує помилковість висновків суду щодо обставин справи.

Вважає, що види заходу забезпечення позову, які він просить застосувати, відповідають вимогам співмірності, розумності, обґрунтованості, адекватності вимог щодо забезпечення позову і спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Також звертає увагу на те, що судом першої інстанції було розглянуто заяву про вжиття заходів забезпечення позову з порушенням встановленого ч.1 ст.153 ЦПК України дводенного строку її розгляду з моменту надходження. Вказує, що заява про вжиття заходів забезпечення позову разом із позовом надійшла до суду першої інстанції 27 травня 2025 року, а розглянута була тільки 13 червня 2025 року, тобто через сімнадцять днів, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Представник ТОВ «АСА-ПЛЮС» - адвокат Козій Д.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що заявником не зазначено, на які саме грошові кошти та на яких рахунках у банківських чи інших фінансово-кредитних установах він просить накласти арешт, у зв`язку з чим такі рахунки не визначені та не ідентифіковані. Крім того, накладення арешту на кошти юридичної особи може зупинити або заблокувати її діяльність, що є непропорційним та невиправданим обмеженням. Також заявником не наведено й не підтверджено доказами будь-яких обставин, які б свідчили про можливість ухилення відповідача від виконання рішення або утруднення його виконання: відповідач частково сплатив грошові кошти позивачу, а сплата була припинена лише після звернення позивача до суду, при цьому відповідач висловлює готовність мирно врегулювати питання. Окрім того, щодо вимоги про заборону вчиняти дії з відчуження земельної ділянки, заявник не зазначив її вартості, що не дозволяє оцінити співмірність такого заходу з предметом позову.

З урахуванням наведеного, на думку відповідача, не доведено реальних ризиків невиконання рішення суду, а обрані позивачем заходи забезпечення є необґрунтованими, надмірними та такими, що порушують принцип пропорційності й положення ст.ст.150, 151 ЦПК України. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суд першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не конкретизовано, на які саме грошові кошти та на які рахунки у банківських чи інших фінансово-кредитних установах проситься накласти арешт, що унеможливлює виконання такого заходу, а також те, що арешт коштів юридичної особи може заблокувати її діяльність. Крім того, не зазначено вартості земельної ділянки щодо якої проситься заборона розпорядження, що не дозволяє оцінити співмірність заходу, а будь-які належні докази на підтвердження ризику утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду не надано. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з пунктами 1, 2 ч.ч. 1, 3 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «АСА-ПЛЮС» на свою користь грошові кошти у сумі 108 701 доларів США.

Фактологічна частина мотивувальної частини позову повністю кореспондує мотивам заяви про забезпечення позову та зводиться до того, що відповідач, отримавши від позивача грошові кошти за попереднім договором від 29 жовтня 2020 року у розмірі 47 361 доларів США та за попереднім договором від 21 червня 2021 року (з урахуванням додаткових угод) у розмірі 58 900 доларів США, а також 7 440 доларів США на нібито виконання ремонтних робіт, фактично не виконав жодного із взятих на себе зобов`язань: будівництво за обома проєктами («Друга черга клубного містечка «Ліверпуль Хауз» по АДРЕСА_1 » та «Третя черга клубного містечка «Ліверпуль Хауз» по АДРЕСА_2») не завершено, будинки в експлуатацію не введені, основні договори у погоджені строки не укладені, квартири не передані, а на будівельних майданчиках не здійснюється жодних робіт та відсутні виконавці. Додатково отримані кошти на ремонт жодним чином не підтверджені, а самі роботи не проведені, що свідчить про фактичне невиконання відповідачем будь-яких дій, заради яких позивач передавав йому кошти.

Відтак позивач вважає, що відповідач без правових підстав набув та утримує у себе грошові кошти у загальному розмірі 108 701 долар США (з урахуванням часткового повернення 5 000 доларів США), а відтак наявні передбачені ст.1212 ЦК України правові підстави для повернення відповідачем безпідставно набутого майна у зазначеному розмірі.

Тобто предметом спору є стягнення грошових коштів, заявлені вимоги майнового характеру.

Таким чином вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

У постанові від 12 липня 2022 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у cправі №5026/1357/2012 (925/229/24), від 09 червня 2021 року у справі № 10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 13 жовтня 2020 року у справі № 917/273/20, від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18.

Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 11 грудня 2023 року у cправі № 904/1934/23 виснував, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22).

За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності (див. постанову Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22).

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 361/3446/21 зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28 вересня 2023 року у справі № б/н (провадження № 61-11439ав23), від 14 грудня 2023 року у справі № б/н (провадження № 61-14128ав23).

Відмовляючи у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Приходченка О.В. про вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти ТОВ «АСА-ПЛЮС», які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову - 108 701 доларів США, яка становить по курсу НБУ на день подання позову - 4 512 178 грн 00 коп., суд першої інстанції залишив поза увагою те, що предметом позову є стягнення грошових коштів і що сума на яку заявник просить накласти арешт обмежується розміром позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції належним чином не врахував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У даному випадку накладення арешту на грошові кошти відповідача є співмірним з позовними вимогами, сприятиме позивачу в можливості захистити свої права та і інтереси шляхом забезпечення належного виконання рішення в разі задоволення позову.

За обставин цієї справи колегія суддів вказує на наявність підстав для накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках у банківських та фінансових установах в межах суми, про стягнення якої подано позов, оскільки такий захід забезпечення позову є обґрунтованим, адекватним і співмірним із заявленими позовними вимогами та дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позову і, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 361/3446/21 та у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 760/18839/23.

Що стосується висновку суду першої інстанції як підставу для відмови у забезпеченні позову на те, що у заяві про забезпечення позову представником позивача не вказано на грошові кошти на яких рахунках, у яких банківських установах, що належать ТОВ «АСА-ПЛЮС», він просить накласти арешт, то цей висновок суду є помилковим з таких підстав.

За змістом ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України.

Відповідно до п.6 ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками органам державної виконавчої служби, приватним виконавцям на їхню письмову вимогу з питань виконання рішень судів та рішень, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», стосовно наявності та/або стану рахунків боржника, руху коштів та операцій на рахунках боржника за конкретний проміжок часу, а також про інформацію щодо договорів боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Тобто позивач, який просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, що знаходяться на будь-яких рахунках, відкритих у банківських установах, об`єктивно не може надати суду відомості про конкретні рахунки відповідача у банківських установах. Ці обставини підлягають з`ясуванню органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем під час виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Однак суд першої інстанції наведених вище норм закону та обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Приходченка О.В. про вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти ТОВ «АСА-ПЛЮС», які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову - 108 701 доларів США, яка становить по курсу НБУ на день подання позову - 4 512 178 грн 00 коп.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування додаткового заходу забезпечення позову у вигляді заборони ТОВ «АСА-ПЛЮС» вчиняти будь-які дії щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :72:577:0027, площею 0,0056 га, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000 та номером запису про право власності 32200285, оскільки в межах цього спору належним, достатнім і співмірним заходом є накладення арешту на грошові кошти відповідача у розмірі заявлених позовних вимог. Арешт коштів забезпечує реальну можливість виконання рішення суду у разі задоволення позову, а застосування додаткових обмежень щодо нерухомого майна є надмірним та не відповідає принципу пропорційності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Приходченка О.В. про забезпечення позовуз наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Приходченка Олександра Вікторовича про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на грошові кошти товариства з обмеженою відповідальністю «АСА-ПЛЮС», які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову - 108 701 (сто вісім тисяч сімсот один) доларів США, яка становить по курсу Національного банку України на день подання позову - 4 512 178 (чотири мільйони п`ятсот дванадцять тисяч сто сімдесят вісім) грн 00 коп.

В іншій частині заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Приходченка Олександра Вікторовича про забезпечення позову відмовити.

Стягувач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 .

Боржник - товариство з обмеженою відповідальністю «АСА-ПЛЮС»,ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 39468807, адреса місцезнаходження: 04123, місто Київ, вул. Яблунева, 20-З.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: