КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/17309/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника ОСОБА_1 - адвоката Босої І. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Босої Ірини Вадимівни, в інтересах ОСОБА_1 ,

на ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області у складі судді Антипенка В. П.

від 22 вересня 2025 року

у цивільній справі № 375/2255/25 Рокитнянського районного суду Київської області

за заявою ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Рокитнянська селищна рада, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про встановлення факту самостійного виховання дитини,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2025 року заявник звернувся в суду із заявою, у якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , його неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року заяву залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі адвокат Боса І. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити ухвалу, якою задовольнити заяву в повному обсязі.

Заявник зазначає, що суд помилково ототожнив відмову у позбавленні матері батьківських прав у минулому судовому провадженні з наявністю спору про право на момент подання заяви про встановлення факту. Апелянт звертає увагу на те, що суд не надав належної оцінки нотаріально посвідченій заяві матері від 01 грудня 2023 року, в якій вона добровільно підтвердила свою неучасть у вихованні та утриманні сина, що, на думку скаржника, виключає існування реального спору між батьками. Скаржник наголошує, що жодна із заінтересованих осіб, включаючи орган опіки та піклування, не висловила заперечень проти задоволення заяви, що свідчить про відсутність протиборства сторін. Апелянт стверджує, що суд проігнорував пріоритет найкращих інтересів дитини та численні письмові докази, зокрема акти обстеження житлових умов, довідки з навчального закладу та медичної установи, письмові свідчення сусідів, які у своїй сукупності підтверджують факт одноосібного виховання дитини батьком.

Заявник вважає помилковим посилання суду на постанову Верховного Суду від 15 серпня 2025 року у справі № 709/1954/24, вказуючи на неподібність правовідносин, оскільки у зазначеній справі йшлося про відстрочку від мобілізації за наявності трьох дітей, тоді як у даній справі предметом є звільнення зі служби та виховання однієї дитини. Крім того, апелянт вказує на грубі процесуальні порушення, а саме невиконання судом обов`язку щодо перевірки повноважень представників сторін на початку судового засідання, що підтверджується технічним записом, та обмеження права сторони на репліку під час судових дебатів. Скаржник переконаний, що застосування судом надмірного формалізму призвело до блокування доступу до правосуддя та перешкодило реалізації прав дитини на належне соціальне забезпечення.

У поданому доповненні до апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції також вказувала, що районний суд спотворив правовий статус Служби у справах дітей та сім`ї Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області, підмінивши спеціальний суб`єкт загальним органом місцевого самоврядування - Рокитнянською селищною радою, який не має спеціальної компетенції у справах, що стосуються прав та інтересів дітей.

Селищна рада є лише засновником і розпорядником такої служби, але не виконує її функцій у справах щодо дітей, не має окремих повноважень з надання висновків щодо виховання, утримання чи інтересів дитини.

За таких обставин, суд, замінивши орган опіки на раду, змінив суб`єкта владних повноважень без правових підстав, що є істотним порушенням процесуального закону.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Боса І. В. підтримала апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що розгляд заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, метою якої заявник зазначив отримання підстав для звільнення з військової служби, неможливий у порядку окремого провадження через наявність спору про право. Встановивши, що заявник є військовослужбовцем, а між ним та матір`ю дитини існує невирішений спір щодо участі у вихованні (про що свідчить рішення суду у справі № 375/2038/23 про відмову у позбавленні матері батьківських прав), суд дійшов висновку, що заявлена вимога зачіпає права та обов`язки іншого з батьків і стосується публічно-правових відносин. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду у справі № 709/1954/24, суд зазначив, що факт участі одного з батьків у вихованні дитини не може встановлюватися безвідносно до дій іншого з батьків у безспірному порядку. За таких обставин, керуючись імперативними вимогами частини четвертої статті 315 ЦПК України, суд залишив заяву без розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів. Однак визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення фактів у цьому порядку є те, що встановлення такого факту не повинно бути пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) сформувала правовий висновок, згідно з яким справи про встановлення факту самостійного виховання дитини одним із батьків (за наявності іншого з батьків) не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Колегія суддів зазначає, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком неминуче пов`язане з настанням обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків. Це стосується зміни обсягу сімейних прав або констатації невиконання (умисного чи ні) одним із батьків своїх обов`язків, що безумовно впливає на права й інтереси самої дитини та другого з батьків. Такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини, який вимагає детального дослідження у позовному провадженні.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між заінтересованими особами існує спір про право (зокрема, щодо участі матері у вихованні та виконання нею своїх обов`язків), який має вирішуватися за загальними правилами позовного провадження, а не в спрощеному порядку окремого провадження.

Апелянт посилається на нотаріально посвідчену заяву матері про відмову від участі у вихованні як на доказ відсутності спору. Колегія суддів відхиляє ці доводи, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні права та обов`язки (зокрема, обов`язок виховання дитини) є невідчужуваними. Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

«Невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них. Добровільна відмова батьків від дитини є неправозгідною і суперечить моральним засадам суспільства (частина третя статті 155 СК України).

Таким чином, навіть наявність нотаріально посвідченої заяви матері про неучасть у вихованні не припиняє її батьківських обов`язків та не робить факт самостійного виховання батьком безспірним. Юридичні факти, які мають наслідком припинення або обмеження батьківських прав (смерть, позбавлення прав, визнання безвісно відсутнім), підтверджуються виключно відповідними актами цивільного стану або судовими рішеннями, ухваленими у позовному провадженні, а не заявами сторін в окремому провадженні.

Заявник зазначив, що встановлення факту необхідне йому, зокрема, для отримання відстрочки від мобілізації/звільнення зі служби. Утім, у згадуваній постанові від 11.09.2024 Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/5972/22 вказала, що якщо метою встановлення факту є отримання певного соціально-правового статусу (наприклад, для відстрочки від мобілізації), то такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою вирішення питань, які мають вирішуватися у спорі з суб`єктом владних повноважень або у спорі про право між батьками. Якщо заявник має на меті довести ТЦК та СП своє право на відстрочку, а суб`єкт владних повноважень це право не визнає, це вказує на наявність спору, який не підлягає вирішенню в порядку окремого провадження цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши, що із заяви про встановлення факту вбачається спір про право, обґрунтовано залишив її без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про ігнорування інтересів дитини та наявність доказів фактичного виховання не спростовують того факту, що обраний заявником процесуальний шлях (окреме провадження) є неналежним для вирішення питань, що стосуються виконання батьківських обов`язків та зміни обсягу прав батьків.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні (ухвалі), питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення (ухвала) суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Босої Ірини Вадимівни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов