КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/2548/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Желепа О.В., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кір`яковим Артуром Сергійовичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О., дата складення повного судового рішення не зазначена,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про захист прав споживачів.

Вимоги позову мотивує тим, що 13 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 через веб-сайт https://invertor5k.wishes-store.shop/ замовив інвертор 5000W вартістю 4 498 грн. На сайті зазначено, що інвертор має чисту синусоїду та придатний для роботи з чутливою технікою (котли, холодильники, насоси тощо). Водночас сайт не містив інформації про продавця, його місцезнаходження та порядок прийняття претензій.

16 грудня 2024 року позивач отримав SMS про комплектацію замовлення. Того ж дня ФОП ОСОБА_2 відправила інвертор за експрес-накладною №8105. 17 грудня 2024 року позивач отримав товар і сплатив 4 710,45 грн (вартість товару 4 498,00 гривень, послуги доставки у розмірі 102,49 гривень, комісія за грошовий переказ 109,96 гривень), що підтверджено фіскальним чеком НоваПей №.

У відправленні містилися інвертор 5000W, гарантійний талон Global Trade Group та документ іноземною мовою. Після підключення інвертор не забезпечив роботу холодильника, тобто товар виявився таким, що не відповідає заявленим характеристикам та потребам споживача, що є порушенням прав на належну якість.

18 грудня 2024 року позивач звернувся за посиланням на сайті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), але лист автоматично переспрямовано на ІНФОРМАЦІЯ_2 Також позивач протягом кількох днів безуспішно намагався зв`язатися з продавцем за наявними телефонами, зокрема: НОМЕР_1 (номер вказаний на сайті, лише автовідповідач), +05 (телефонували для підтвердження замовлення), НОМЕР_2 (номер у накладній, не відповідає), НОМЕР_4 (номер у гарантійному талоні, неактивний).

31 грудня 2024 року позивач направив претензію на адресу, зазначену на веб-сайті (Харків, Римарська 16), однак така повернулась неврученою. Того ж дня позивачем подано скарги до Держпродспоживслужби та ДПС.

З відомостей Єдиного державного реєстру виявлено три записи щодо осіб з ПІБ ОСОБА_2 , з яких лише одна - ФОП, зареєстрована 27 серпня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 . Номер телефону НОМЕР_3 збігається з номером у накладній. За даними ДПС, ФОП ОСОБА_2 не має зареєстрованих РРО/ПРРО.

Згідно відповіді ТОВ «НоваПей» на адвокатський запит установлено, що отримувачем платежу 4 498 грн за чеком № є саме ФОП ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що продавець зобов`язаний надати споживачеві повну інформацію про себе, порядок прийняття претензій, характеристику товару, його виробника та гарантії. Позивач має право на товар належної якості та достовірну інформацію про нього. Фактична несправність інвертора й невідповідність заявленим характеристикам порушує ці права, що відповідно до статті 16 ЦК України дає підстави вимагати відновлення порушених прав та відшкодування збитків.

Зазначає, що неправомірними діями відповідачки позивачу завдано моральної шкоди, оскільки відповідачка ігнорує права споживача, у зв`язку з чим позивач не може забезпечити безперебійну роботу холодильника. Всі наявні кошти позивач змушений витрачати для захисту своїх прав в досудовому та судовому порядку, що унеможливлює придбання нового інвертору.

Вказує, що із відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 22 475,23 грн, що включають: 4 498,00 грн - вартість інвертора; 102,49 грн - вартість доставки; 109,96 грн - комісія за переказ; 9 000,00 грн - витрати на правову допомогу за договором №18122411 від 18 грудня 2024 року; 100,00 грн - доставка претензії Укрпоштою; 85,00 грн - доставка скарги до Держпродспоживслужби; 85,00 грн - доставка скарги до ДПС України; 494,78 грн - неустойка 1% за 11 днів прострочення повернення коштів на підставі частини 9 статті 12 Закону України "Про захист прав споживачів"; 8 000,00 грн - моральна шкода відповідно до статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» та статті 23 ЦК України.

Мотивуючи наведеним, просить:

- стягнути з ОСОБА_2 , яка зареєстрована як ФОП, на користь позивача грошові кошти в сумі 22 475,23 гривень;

- визначити в рішенні про нарахування неустойки, що становить один відсоток вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей, до моменту повернення позивачу грошових коштів в розмірі 4 498,00 гривень, що становить вартість товару;

- стягнути судові витрати.

28 квітня 2025 року на адресу Святошинського районного суду міста Києва надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог.

В обґрунтування поданої заяви вказує, що відповідач не повернув кошти, тому розмір заявленої до стягнення неустойки підлягає збільшенню. Звернувшись до суду із позовом розмір неустойки обраховано із розрахунку 11 днів за період 18 січня 2025 року - 28 січня 2025 року.

Оскільки грошові кошти не повернуті відповідачкою, період становить 124 дні (18 січня 2025 року - 21 травня 2025 року), отже позивач просить стягнути 5 577,52 грн неустойки.

З урахуванням збільшення розміру заявлених вимог загальний розмір позовних вимог становить 27 557,97 грн.

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт повідомлення продавця про місце, де товар може бути повернений. Позивач надав докази відправлення претензії, проте цей документ не містить інформації про готовність позивача повернути товар, а лише вимогу про повернення коштів. Сам факт повернення поштового відправлення адресату без вручення не може свідчити про те, що позивач виконав свій обов`язок.

Суд зазначив, що позивач не виконав ключовий обов`язок, передбачений Законом України "Про захист прав споживачів", що є обов`язковою умовою для виникнення у відповідача обов`язку повернути сплачені кошти. Позивач, не повернувши товар, не набув права вимагати повернення коштів. Законодавством чітко встановлено послідовність дій сторін при розірванні договору: спочатку споживач повертає товар і лише після цього у продавця виникає обов`язок повернути гроші.

Суд першої інстанції зробив висновок, що невиконання відповідачкою обов`язку з повернення коштів не є порушенням, оскільки такий обов`язок для неї не настав.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Кір`яковим А.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не розглянуто три клопотання позивача, щодо: розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; клопотання щодо участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; заяву про збільшення позовних вимог.

Вказує, що ані оскаржуване рішення, ані матеріали справи не містять окремого процесуального документу щодо вирішення жодного із поданих клопотань.

Суд першої інстанції порушив порядок розгляду справи, визначений частиною 5 статті 279 ЦПК України, оскільки позивач ще позовній заяві заявив клопотання про проведення розгляду з повідомленням сторін, а додатково 25 квітня 2025 року повторно звернувся із відповідним клопотанням через систему «Електронний суд». За наявності такого клопотання суд був зобов`язаний перейти з письмового розгляду до судового засідання з повідомленням сторін, однак безпідставно цього не зробив, розглянувши справу у спрощеному провадженні без виклику сторін, чим позбавив їх процесуальних прав, передбачених законом.

Стверджує, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 12 і 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що аналіз положень частини 4 та частини 5 статті 12 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить, що спочатку закон встановлює обов`язок продавця повернути споживачеві сплачені кошти протягом тридцяти днів з моменту повідомлення про розірвання договору, і лише потім - обов`язок споживача повідомити про місце повернення товару. Споживач також має право не повертати товар до моменту повернення йому коштів. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що обов`язок продавця повернути кошти виникає лише після повернення товару, суперечить закону та викривлює встановлену законодавцем послідовність дій сторін. Суд проігнорував частину 4 статті 12 Закону України "Про захист прав споживачів", зосередившись виключно на частині 5, що призвело до неправильного висновку про порушення з боку позивача.

Вказує, що позивач належним чином виконав вимоги частини 4 статті 13 Закону України "Про захист прав споживачів", направивши відповідачу повідомлення про розірвання договору 18 та 31 грудня 2024 року. Положення Закону не містить вимоги щодо обов`язкового зазначення у повідомленні конкретного місця передачі товару, тому відсутність таких даних не може свідчити про порушення позивачем закону.

Звертає увагу, що ініціювання процедури повернення товару Законом покладене саме на продавця, що відповідає положенням абзацу 4 частини 5 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів», які суд першої інстанції помилково не врахував.

Відповідач не виконав свого обов`язку повернути кошти, незважаючи на отримання повідомлень про розірвання договору, відповідач у встановлені законом строки не повернув позивачу вартість товару - 4 498,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. Невиконання цього обов`язку продавцем є самостійним порушенням закону, яке суд першої інстанції необґрунтовано проігнорував.

Крім того, помилковим є висновок суду про те, що позивач не виконав свій обов`язок щодо повідомлення місця повернення товару в певний строк. Закон не передбачає строків для такого повідомлення, і воно може бути надане після повернення продавцем коштів або на запит продавця. Тому відсутність такого повідомлення не може вважатися порушенням.

Також суд не врахував передбачений законом наслідок: якщо продавець протягом шістдесяти днів після отримання товару споживачем не вживає заходів для його повернення, продукція переходить у власність споживача без будь-яких зобов`язань щодо її оплати. Станом на 18 лютого 2025 року строк у шістдесят днів сплив, отже позивач набув право власності на інвертор без обов`язку його сплачувати, що повністю спростовує висновки суду першої інстанції.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.

5. Позиція учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

З матеріалів справи убачається, що позивачем на сайті https://invertor5k.wishes-store.shop/ здійснено замовлення перетворювача напруги (інвертору) 5000W, призначеного для перетворення електрики з 12V у 220V. 16 грудня 2024 року замовлення підтверджено, що убачається із відповідного SMS повідомлення, що надійшло відповідачу (а.с.25-32).

Відповідно до даних експрес-накладної №8105 від 16 грудня 2024 року убачається, що відправником товару Інвертор Eryuan 5000W є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 . Одержувачем відправлення є позивач. Згідно даних вказаної накладної інвертор направлено післяплати його вартості, вартість замовленого інвертору становить 4 498,00 гривень (а.с. 33).

Згідно даних фіскального чеку від 17 грудня 2024 року убачається, що отримувачем сплачено 4 710,45 гривень, з яких: безготівковий переказ коштів 4 498,00 гривень, переказ коштів за послуги ТОВ "Нова пошта" 102,49 гривень (а.с. 33).

18 грудня 2024 року позивачем на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлено, що отриманий інвертор не відповідає замовленому, тому позивач висунув вимогу про повернення коштів (а.с. 44).

31 грудня 2024 року позивачем засобами поштового зв`язку ФОП ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_2 , направлено претензію про повернення сплачених позивачем коштів у розмірі 4 710,45 гривень та компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 гривень (а.с. 49-52).

Крім цього, позивачем з метою відновлення своїх порушених прав направлено скарги до Держпродспоживслужби та Державної податкової служби України (а.с. 55-67).

Згідно даних квитанції № убачається, що отримувачем грошових коштів у сумі 4 498,00 гривень є ФОП ОСОБА_2 . Отримувачем грошових коштів у сумі 102,49 гривень є ТОВ "Нова Пошта". Загальна сума сплачених коштів згідно квитанції становить 4 710,45 гривень (а.с. 74).

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Відповідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до частин 1, 3 статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту врегульовані Законом України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон №1023-XII).

Пунктом 22 статті 1 Закону №1023-XII визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно пункту 7 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII передбачено, що договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №1023-XII продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону №1023-XII у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг); 6) інші істотні умови договору; 7) права та обов`язки сторін договору.

Статтею 13 Закону №1023-XII передбачено права споживача у разі укладення договору на відстані. Враховуючи, що товар було придбано за допомогою мережі інтернет з доставкою товару засобами поштового зв`язку та здійснено оплату шляхом перерахування коштів на рахунок, відносини сторін врегульовуються і цією нормою.

Частиною 4 статті 13 Закону №1023-XII визначено, що споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору.

Згідно частини 7 статті 13 Закону №1023-XII до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою-дев`ятою статті 12 цього Закону.

Відповідно до окремих положень статті 12 Закону №1023-XII:

3. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

4. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.

5. У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена.

Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою.

Будь-які витрати, пов`язані з поверненням продукції, покладаються на продавця (виконавця). Продавець (виконавець) повинен відшкодувати витрати споживача у зв`язку з поверненням продукції.

У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, обов`язок споживача зберігати у себе продукцію припиняється по закінченні шістдесяти днів після її одержання. Якщо продавець (виконавець) не вживає заходів для повернення її собі протягом зазначеного періоду, така продукція переходить у власність споживача без виникнення зобов`язання з оплати її вартості.

6. Якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача.

У разі ненадання документа (електронного документа) або підтвердження інформації споживач повідомляє продавця (виконавця) про недійсність договору. Продавець (виконавець) протягом тридцяти днів з моменту одержання такого повідомлення повинен повернути споживачеві одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв`язку з поверненням продукції.

7. Для здійснення права на розірвання договору споживач повинен зберігати одержану продукцію у незміненому стані.

Знищення, пошкодження або псування продукції, що сталося не з вини споживача, не позбавляє споживача права на розірвання договору. Зменшення вартості продукції внаслідок відкриття упаковки, огляду чи перевірки продукції не позбавляє права споживача на розірвання договору.

8. У разі коли продавець (виконавець) або третя особа надала споживачеві кредит на суму коштів за договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями, такий кредит втрачає чинність у момент розірвання договору.

9. Якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Системний аналіз наведеного законодавства, що регулює спірні правовідносини, свідчить про те, що за змістом частини 4 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Разом з тим, до договору, укладеного на відстані, застосовується, в тому числі положення, передбачене частиною 7 статті 12 вказаного Закону, згідно з яким для здійснення права на розірвання договору споживач повинен зберігати одержану продукцію у незміненому стані.

Отже, право споживача розірвати договір, укладений на відстані, виникає у цьому разі з моменту одержання товару, яким є отримання позивачем інвертору 17 грудня 2024 року. Так, 31 грудня 2024 року позивачем направлено претензію із вимогою повернення коштів за замовлений інвертор, оскільки такий не відповідав заявленим на сайті характеристикам.

У справі, що переглядається колегією суддів установлено, що позивачем протягом 14 днів з дня отримання інвертору вчинялись активні дії щодо повідомлення продавця про намір розірвання договору. Разом з цим, як убачається, із матеріалів справи відповідачка на будь-яку комунікацію (засоби поштового зв`язку, електронна пошта, мобільний зв`язок) не вийшла.

Колегія суддів уважає, що за обставин цієї справи, ураховуючи, що продавець (відповідачка) на будь-яку комунікацію із позивачем не виходив для узгодження порядку повернення товару чи коштів, не зазначення позивачем у претензії про місце, де продукція може бути повернена, не впливає на право позивача заявити про розірвання договору та вимагати повернення коштів.

Отже, висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

Установлено, що за товар (інвертор) позивачем сплачено 4 498,00 гривень, що підтверджується матеріалами справи, відтак такі кошти підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача, ураховуючи наведені вище положення Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім цього, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати позивача, пов`язані із доставкою товару, у розмірі 102,49 гривень, а також 100,00 гривень витрати позивача, пов`язані у зв`язку із направлення претензії відповідачці з метою повідомлення останньої про вимогу повернення коштів.

Відповідно до частини 9 статті 12 Закону №1023-XII якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Установлено, що 31 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 на адресу ФОП ОСОБА_2 направив претензію із вимогою повернення коштів.

Матеріали цивільної справи не містять відомостей щодо виконання продавцем (відповідачкою) обов`язку з повернення коштів, відтак із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягнення неустойка з 31 січня 2025 року за кожен день затримки повернення грошей.

За таких обставин, на момент ухвалення судового рішення із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню неустойка за період із 31 січня 2025 року по 09 грудня 2025 року (по день ухвалення судового рішення) у розмірі 14 078,74 гривень (розрахунок 4 498 гривень х 1% х 313 днів).

За обставин цієї справи, колегія суддів не убачає за довільне застосування приписів частини 10 статті 265 ЦПК України, згідно якої суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Колегія суддів не убачає підстав для стягнення із відповідачки 109,96 гривень, сплаченої позивачем комісії за переказ, оскільки згідно даних квитанції № отримувачем вказаної суми коштів є ТОВ "Нова Пошта" і такі сплачено за переказ грошових коштів та інші поштові та кур`єрські послуги.

Також колегія суддів не убачає підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрат, понесених ОСОБА_1 на відправку скарг, адресованих Держпродспоживслужбі та Державній податковій службі України.

Такі витрати не пов`язані з досудовим врегулюванням спору з відповідачкою, а із змісту поданих скарг убачається, що такі були направлені з вимогами щодо проведення перевірок ФОП ОСОБА_2 та інтернет-магазину ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не має процесуального відношення до обраного способу захисту та предмета спору у цій справі.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону №1023-XII при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Звертаючись до суду із позовом позивач визначив моральну шкоду у розмірі 8 000,00 гривень.

В обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди позивач посилався на ігнорування відповідачкою прав позивача як споживача та те, що всі наявні кошти позивач змушений витрачати для захисту своїх прав в досудовому, судовому порядку, що унеможливлює придбання нового інвертору.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої . Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода за порушення цивільно-правового договору може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України "Про захист прав споживачів" навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Так, за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №216/3521/16.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 в справі № 487/6970/20).

У справі, що переглядається колегією суддів установлено, що відповідачка фактично відмовилась від повернення коштів за товар, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведене свідчить про протиправність дій відповідачки, що порушили права позивача як споживача, відтак вимоги про відшкодування моральної шкоди у цьому випадку є обґрунтованими.

Разом з цим, заявивши вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 8 000,00 гривень, позивачем належним чином не обґрунтовано заявлений розмір. Ураховуючи обставини цієї справи, ціну позову, характер порушення прав позивача, колегія суддів уважає, що у цьому випадку справедливою сатисфакцією для позивача буде відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 гривень.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, пов`язану із складанням скарг та претензій у розмірі 9 000,00 гривень, колегія суддів зазначає про таке.

18 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Правова допомога 24/7" укладено договір про надання правової допомоги/юридичних послуг, відповідно до якого виконавець зобов`язався за дорученням замовника надати юридичні послуги/правову допомогу, поіменно в переліку послуг, зазначених в пункті 1.2 цього договору, а замовник зобов`язався сплатити грошові кошти за надані послуги.

Пункт 1.2. договору містить перелік юридичних послуг, види та обсяг правової допомоги, що надається, зазначено "проєкт заява претензій до двох і комунікація з експертом" (як в оригіналі).

Пунктом 3.1. договору визначено вартість послуг, що становить 9 000,00 гривень.

Із змісту пункту 1.2 договору про надання правової допомоги/юридичних послуг від 18 грудня 2024 року убачається, що такий укладено з метою підготовки та направлення скарг, зокрема до Держпродспоживслужби та Державної податкової служби України.

Ураховуючи, що складання та направлення зазначених скарг не пов`язані із досудовим врегулюванням спору з відповідачкою, не мають процесуального значення для обраного способу захисту та предмета спору в цій справі, а подані з вимогами щодо проведення перевірки діяльності ФОП ОСОБА_2 та інтернет-магазину ІНФОРМАЦІЯ_3 , колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для покладення зазначених витрат на відповідачку.

За установлених обставин, колегія суддів робить висновок про часткове задоволення вимог позивача, а саме стягнення з відповідачки на користь позивача 4 498,00 гривень сплачених позивачем за інвертор, 102,49 гривень - вартість доставки, 100,00 гривень - вартість надсилання претензії ФОП ОСОБА_2 , 1 000,00 гривень - моральна шкода та 14 078,74 гривень неустойки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права, колегія суддів зазначає про таке.

Установлено, що позивач у прохальній частині позовної заяви просив суд розглядати справу у порядку спрощеного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с. 111).

28 квітня 2025 року адвокат Кір`яков А.С., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , подав клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, у якому просив здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, але з викликом учасників. У цей же день представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог та заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами цього Кодексу у порядку наказного, позовного (загального або спрощеного) чи окремого провадження. Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене, зокрема, для розгляду малозначних справ. Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пункт 1 частини 1 статті 274 ЦПК України передбачає, що малозначні справи розглядаються саме у порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частинами 5, 6 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 258 ЦПК України заяви та клопотання учасників справи вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Згідно з частиною 5 цієї статті ухвали, постановлені окремим документом, приєднуються до справи.

Установлено, що ціна позову складає 22 475,23 грн, що відповідно до статті 19 ЦПК України відносить справу до категорії малозначних. Отже, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Разом із тим, матеріали справи свідчать, що позивач як у позовній заяві, так і у заяві від 28 квітня 2025 року, просив здійснити розгляд справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвала про відкриття провадження від 21 квітня 2025 року не містить оцінки зазначеного клопотання. Крім того, у порушення вимог частини 5 статті 258 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив подані 28 квітня 2025 року клопотання представника позивача, у тому числі клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не вирішено клопотання позивача.

Разом з цим, не вирішені судом першої інстанції клопотання відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення із наведених підстав.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 2 вказаної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137, частина 8 статті 141 ЦПК України).

21 січня 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кір`яковим А.С. укладено договір про надання правничої допомоги №11, відповідно до якого адвокат зобов`язався надавати правничу допомогу клієнту з наступних правових питань та у таких обсягах: представництво/захист клієнта в цивільному, господарському, адміністративному, конституційному судочинстві, виконавчому, кримінальному провадженні, під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надання правничої допомоги, а також у випадку необхідності - покрити фактичні витрати, пов`язані з виконання цього договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору за надання правової допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі та в строки, що визначені додатковою угодою до цього договору (а.с. 21).

21 січня 2025 року ОСОБА_1 та адвокатом Кір`яковим А.С. укладено додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги №11 від 21 січня 2025 року.

Згідно пункту 1.1. додаткової угоди визначено обсяг послуг: складання та подача позовної заяви про захист прав споживачів, що включає встановлення фактичних обставин справи; встановлення фактів які настали; встановлення коло доказів якими підтверджують факти; збір доказів; оформлення додатків; роз`яснення клієнту порядку звернення до суду, вимог до позовної заяви, порядок розгляду тощо (а.с. 22).

Пунктом 2 додаткової угоди визначено розмір гонорару за вищевказані послуги - 4 000,00 гривень.

06 лютого 2025 року між адвокатом Кір`яковим А.С. та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правничої допомоги №11 від 21 січня 2025 року, відповідно до якої за складання та подачу апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року розмір гонорару становить 4 000,00 гривень (а.с. 103).

26 лютого 2025 року між адвокатом Кір`яковим А.С. та ОСОБА_1 укладено акт про приймання виконаних робіт, наданих послуг, відповідно до даних якого адвокатом надано послугу із складання та подачі апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року. Вартість послуги 4 000,00 гривень.

04 червня 2025 року адвокатом Кір`яковим А.С. та ОСОБА_1 підписано акт про приймання виконаних робіт (наданих послуг) №66-2, відповідно до даних якого, виконавцем надано послуги із складання та подачі позовної заяви про захист прав споживачів, що включає встановлення фактичних обставин справи; встановлення фактів які настали, встановлення коло доказів, якими підтверджується факти, збір доказів, оформлення додатків, роз`яснення клієнту порядку звернення до суду, вимог до позовної заяви, порядок судового розгляду тощо, складання та направлення адвокатського запиту №МС2 від 24 січня 2025 року. Вартість вказаних послуг становить 4 000,00 гривень.

Отже, матеріали цивільної справи містять належні докази, що підтверджують понесення позивачем судових витрат у розмірі 8 000,00 гривень, з яких 4 000,00 гривень за підготовку та подачу позовної заяви та 4 000,00 гривень за розгляд справи у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, колегія суддів враховує вимоги статті 141 ЦПК України щодо пропорційності задоволених вимог.

Установлено, що звертаючись до суду із позовом з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив суд стягнути 4 498,00 грн - вартість інвертора; 102,49 грн - вартість доставки; 109,96 грн - комісія за переказ; 9 000,00 грн - витрати на правову допомогу за договором №18122411 від 18 грудня 2024 року; 100,00 грн - доставка претензії Укрпоштою; 85,00 грн - доставка скарги до Держпродспоживслужби; 85,00 грн - доставка скарги до ДПС України; 5 577,52 грн - неустойки 1% за період 18 січня 2025 року - 21 травня 2025 року підставі частини 9 статті 12 Закону України "Про захист прав споживачів"; 8 000,00 грн - моральна шкода, а всього 27 557,97 грн.

За результатом розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із відповідачки 4 498,00 гривень сплачених позивачем за інвертор, 102,49 гривень - вартість доставки, 100,00 гривень - вартість надсилання претензії ФОП ОСОБА_2 , 1 000,00 гривень - моральна шкода та 14 078,74 гривень неустойки.

Оцінюючи питання пропорційності задоволених позовних вимог відповідно до статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить із того, що при визначенні розміру судових витрат до порівняння підлягають лише ті вимоги, які мають сталий, фіксований характер. Вимога про стягнення неустойки у справах про захист прав споживачів не може враховуватися як базовий елемент для визначення пропорційності, оскільки її розмір є змінним та збільшується протягом усього періоду розгляду справи в суді. Така динамічність неустойки виключає можливість коректного порівняння первісної позовної вимоги із фактично присудженим розміром.

За цих обставин справедливим та обґрунтованим є обчислення відсотка задоволених позовних вимог без урахування складової неустойки. Саме такий підхід забезпечує дотримання принципу пропорційності та дозволяє коректно визначити частку фактично задоволених вимог для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

За установлених обставин за результатом розгляду справи вимоги позивача задоволено на 25,9% (розрахунок 5 700,49 гривень задоволено) х 100% / 21 980,45 гривень (заявлено).

Отже, із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в суді першої інстанції, слід стягнути 1 036,00 гривень (4 000,00 гривень х 25,9%).

Установлено, що за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року, така задоволена повністю, відтак із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 гривень.

Ураховуючи те, що позивач на підставі частини 3 статі 22 Закону України "Про захист прав споживачів" звільнений від сплати судового збору, із ФОП ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень за подачу позовної заяви, та 1 816,80 гривень за подачу апеляційної скарги, а всього 3 028,00 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кір`яковим Артуром Сергійовичем, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов задовольнити частково.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 498,00 гривень, сплачених позивачем за інвертор, 102,49 гривень - вартість доставки, 100,00 гривень - вартість надсилання претензії ФОП ОСОБА_2 , 1 000,00 гривень - моральна шкода та 14 078,74 гривень - неустойки, а всього 19 779,23 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, 5 036,00 гривень.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 028,00 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова