П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 372/280/22

Провадження №22-ц/824/15218/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 10 грудня 2025 року

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

учасники справи: заявник ОСОБА_1 ,

стягувач ОСОБА_2

заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Гненний Дмитро Анатолійовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою адвокатом Пановою Іриною Юріївною, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року, постановлені у складі судді Проць Т.В., -

В С Т А Н О В И В :

30 червня 2025 року Панова І.Ю. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а саме просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 372/280/22 від 06.11.2024 виданий Обухівським районним судом Київської області в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн.

Заяву обґрунтовувала тим, що додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.01.2023 у справі №372/280/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн. та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 16 000,00 грн., усього - 51 000,00 грн. На зазначене рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2023 додаткове рішення було скасовано в частині відшкодування витрат на судову експертизу, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Таким чином, ухвалено стягнути лише витрати на правничу допомогу - 35 000,00 грн. На підставі постанови суду апеляційної інстанції 19.07.2023 Обухівським районним судом було видано виконавчий лист № 372/280/22, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д. А. Так, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненним Д. А. від 07.11.2023 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. Виконавче провадження № НОМЕР_1 дотепер незавершене. Згідно з довідкою № 2402 від 28.02.2025 станом на цю дату з боржника вже стягнуто 17 814,12 грн. Однак на постанову Київського апеляційного суду від 18.05.2023 ОСОБА_2 подала касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 372/280/22 рішення апеляційного суду скасовано в частині витрат на експертизу, а додаткове рішення суду першої інстанції залишено в силі повністю, тобто знову підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн., так і витрати на проведення судової експертизи в розмірі 16 000,00 грн., а всього - 51 000,00 грн. На підставі цієї постанови ВС 26.06.2024 судом першої інстанції повторно видано виконавчий лист № 372/280/22. Постановою заступника начальника Подільського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Кравцовою О.С. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.11.2024 у ВП № НОМЕР_2 про стягнення з боржника на користь стягувача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн. та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 16 000,00 грн., а всього - 51 000,00 грн. Станом на теперішній час виконавче провадження НОМЕР_4 незавершене. Таким чином, виконанню підлягають два виконавчі документи: №372/280/22 від 19.07.2023 (ВП НОМЕР_3) - на суму 35 000,00 грн.; №372/280/22 від 06.11.2024 (ВП НОМЕР_4) - на суму 51 000,00 грн. Як наслідок, з боржника двічі стягується 35 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, тобто загалом 70 000,00 грн., що є неправомірним збільшенням зобов`язання. Оскільки за виконавчим листом від 19.07.2023 вже частково проведене стягнення (17 814,12 грн.), а виконавчий лист від 06.11.2024 дублює зобов`язання в частині 35 000,00 грн., він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню в цій частині. У зв`язку з чим вона вимішена звернутися до суду з даною заявою.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненний Д.А., стягувач - ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що посилання заявника на те, що відбувається «подвійне стягнення» витрат на правничу допомогу є безпідставним, оскільки попередній виконавчий лист № 372/280/22 від 19.07.2023 року базувався на частково скасованому додатковому рішенні суду першої інстанції, яке згодом було відновлено повністю постановою Верховного Суду, після відновлення повного обсягу зобов`язання закономірною є повторна видача нового виконавчого листа на загальну суму 51 000,00 грн., у разі, якщо частина зобов`язання вже виконана (в даному випадку 17 814,12 грн., що підтверджується довідкою), вона буде врахована у межах другого виконавчого провадження. У цьому немає потреби визнавати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню - достатньо просто врахувати суму, що вже стягнута, а тому, у зв`язку з ненаданням суду належних і допустимих доказів щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку що заява задоволенню не підлягає.

Крім того, 04 серпня 2025 року до Обухівського районного суду Київської області надійшла заява представника ОСОБА_2 , адвоката Окунєва І.О. про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на правничу допомогу, в якій адвокат просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у справі в розмірі 10000 грн.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року заяву адвоката Окунєва І.О. задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення по справі № 372/280/22 (провадження 6-94/25) за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Не погоджуючись з ухвалю суду та додатковим рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Панова І.Ю. подала апеляційні скарги, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвали нове судове рішення про задоволення заяви, а також скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви, не врахувавши той факт, що за виконавчим листом від 19.07.2023 вже проведене стягнення (35 000 грн.), а виконавчий лист від 06.11.2024 дублює зобов`язання в частині 35 000,00 грн, він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню в цій частині.

В обґрунтування підстав для скасування додаткового рішення вказує про те, що представником ОСОБА_2 не було виконано необхідні умови для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Так, адвокатом не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат; не було заявлено, що докази витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, оскільки у запереченні від 16.07.2025 відсутня заява представника ОСОБА_2 , а наявне якесь повідомлення про намір відшкодувати понесені витрати. За відсутності такої заяви суд не має права задовольнити подану адвокатом вищевказану заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, ухвала Обухівського районного суду Київської області була прийнята 16.07.2025, а заяву на ухвалення додаткового рішення було подано лише 03.08.2025, тобто через 18 днів після ухвалення рішення судом першої інстанції. При цьому, представник ОСОБА_2 подав заяву про поновлення строків на подання відповідної заяви, у зв`язку з тим, що про вказане рішення суду йому стало відомо 01.08.2025 з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки не було внесення даних для доступу до електронної справи №372/280/22. Водночас, представник ОСОБА_2 , не надає жодного доказу на підтвердження своєї аргументації, зокрема рішення суду з справи №372/280/22, а також не направлення судом рішення йому та ОСОБА_2 .

Наголошує, що відповідно до принципу розподілу тягаря доказування, саме на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою), покладається обов`язок довести обставини, на які він посилається. У зв`язку з відсутністю належних і допустимих доказів для поновлення строків, подана заява представника ОСОБА_2 ґрунтується виключно на припущеннях (власних теоретичних спекуляціях), що не можуть бути підставою для її задоволення. Аналогічна позиція викладена у Постанові ВС від 13.04.2021 у спр. №909/722/14, у Постанові ВС від 13.03.2024 у спр. 912/909/23

Крім того, представником ОСОБА_2 було долучено до матеріалів справи «квитанцію» та «опис вкладення» направлення ОСОБА_1 заяви про ухвалення додаткового рішення у спр. №372/280/22 з додатками.

У вказаному опису вкладення в графі найменування вкладення вказано: «Заява про ухвалення додаткового рішення у справі №372/280/22 з додатками». Більше документів, які направляються не було вказано. Вищевказаний опис вкладення не є належним доказом на підтвердження виконання обов`язку учасника справи щодо направлення учасникам справи процесуальних документів з відповідними доказами, оскільки не дозволяє суду переконатись та перевірити, який саме документ, окрім «Заява про ухвалення додаткового рішення у справі №372/280/22» було надіслано учаснику справи. Аналогічна позиція викладена у Постанові ВС від 04.10.2022 року у справі № 910/622/22.

Щодо співмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та підтвердження судових витрат, то вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень є значно завищеним, неспівмірним із обсягом наданої правової допомоги.

- Цивільна справа № 372/280/22 є малозначною та розглядається у спрощеному провадженні, мінімальна кількість заяв по суті спору, які подавалися учасниками;

- Предмет спору становить 35 000, 00 грн. (хоча спір носить немайновий характер), а адвокат просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., що є значно завищеним та неспівмірним із обсягом наданої правової допомоги;

- Адвокатом не супроводжувалось та не вживалися заходи досудового врегулювання спору;

- У запереченні на заяву відсутній аналіз судової практики Верховного суду та Європейського суду з прав людини у подібних правовідносинах, що б свідчило про затрату більшого часу на даний вид правової допомоги. Це підтверджує факт витрати невеликого проміжку часу для підготовки заперечення;

- Не підтверджено збору додаткових доказів адвокатом шляхом звернення до юридичних чи фізичних осіб, подання запитів, витребування документів, інформації, які б впливали на обсяг витраченого часу і, відповідно, щоб могло вплинути на розмір витрат на професійну правничу допомогу;

- Адвокат не брав участь у жодному судовому засіданні у спр. №372/280/22;

- Відсутність доказів здійснення оплат витрат на професійну правничу допомогу Відповідачем та відсутність порядку оплати гонорару за нібито надані послуги адвокатом, що свідчить про формальне і нічим не обґрунтоване заявлення до відшкодування 10 000,00 грн.;

- Послуги адвоката фактично зводяться до підготовки та направлення до суду одного процесуального документу - заперечення на заяву. Доказів вчинення інших видів правової допомоги та її обсяг на суму 10 000,00 грн. адвокатом не надано.

У відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_2 адвокат Окунєв І.С. заперечував проти доводів апеляційних скарг.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Панова І.Ю. підтримала доводи апеляційних скарг.

Представник ОСОБА_2 адвокат Окунєв І.С. проти доводів апеляційних скарг заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційні скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Щодо оскарженні ухвали Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню суд першої інстанції виходив з того, що посилання заявника на те, що відбувається подвійне стягнення витрат на правничу допомогу є безпідставним, оскільки попередній виконавчий лист № 372/280/22 від 19.07.2023 року базувався на частково скасованому додатковому рішенні суду першої інстанції, яке згодом було відновлено повністю постановою Верховного Суду, після відновлення повного обсягу зобов`язання закономірною є повторна видача нового виконавчого листа на загальну суму 51 000,00 грн., у разі, якщо частина зобов`язання вже виконана (в даному випадку 17 814,12 грн., що підтверджується довідкою), вона буде врахована у межах другого виконавчого провадження. У цьому немає потреби визнавати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню - достатньо просто врахувати суму, що вже стягнута, а тому, у зв`язку з ненаданням суду належних і допустимих доказів щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку що заява задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому словосполучення "або з інших причин" стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувана на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Як роз`яснив ВСС України в інформаційному листі від 01 липня 2015 року «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" у зв`язку з відсутністю чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: помилковість видачі виконавчого листа; боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено повністю. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, третя особа ОСОБА_2 відмовлено повністю.

06 січня 2023 року ухвалено додаткове рішення по цивільній справі № 372/280/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, третя особа ОСОБА_2 ..

Заяву представника відповідача Окунєва І.С. задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35000 грн. та 16000 грн. відшкодування витрат на проведення судової експертизи, а всього стягнути 51000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2023 року додаткове рішення було скасовано в частині відшкодування витрат на судову експертизу, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

На підставі постанови суду апеляційної інстанції 19 липня 2023 року Обухівським районним судом було видано виконавчий лист № 372/280/22, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д.А.

Так, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненним Д. А. від 07 листопада 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 372/280/22 рішення апеляційного суду скасовано в частині витрат на експертизу, а додаткове рішення суду першої інстанції залишено в силі повністю, тобто знову підлягали стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн., так і витрати на проведення судової експертизи в розмірі 16 000,00 грн., а всього - 51 000,00 грн.

На підставі постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року судом першої інстанції видано виконавчий лист № 372/280/22.

Постановою заступника начальника Подільського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Кравцовою О.С. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 листопада 2024 року у ВП № НОМЕР_2 про стягнення з боржника на користь стягувача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн. та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 16 000,00 грн., а всього - 51 000,00 грн.

Станом на теперішній час виконавче провадження НОМЕР_4 незавершене.

В обґрунтування поданої заяви представник ОСОБА_1 - адвокат Панова І.Ю. зазначає про наявність раніше відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_1 у приватного виконавця Гненного Д.А. щодо цієї ж суми, а також факт часткового її стягнення.

Судом першої інстанції встановлено, судом апеляційної інстанції перевірено, що станом на час розгляду справи в суді першої інстанції виконавче провадження № НОМЕР_1 у приватного виконавця Гненного Д.А. є завершеним, що підтверджується відомостями з офіційного сайту «Автоматизована система виконавчого провадження».

Постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2023 р. у справі № 372/280/22 було скасовано додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області щодо стягнення витрат на судову експертизу. Відповідно, виконавчий лист на суму 35 000 грн. витрат на правничу допомогу був виданий 19.07.2023 року та пред`явлений до виконання (ВП НОМЕР_3).

Пізніше постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 р. рішення апеляційного суду скасовано в цій частині, а отже, знову набуло чинності додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення 51 000,00 грн. На його підставі 06 листопада 2024 року видано новий виконавчий лист, а 22 листопада 2024 року відкрито нове виконавче провадження № НОМЕР_2.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, первинний виконавчий лист № 372/280/22 від 19 липня 2023 року втратив чинність у частині примусового виконання відповідних сум, а підставою для нового виконавчого листа від 06.11.2024 р. слугувало скасування рішення апеляційного суду Верховним Судом.

Новий виконавчий лист не є дублікатом, а є самостійним виконавчим документом, що відповідає чинному рішенню суду першої інстанції, залишеному в силі Верховним Судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання заявника на те, що відбувається подвійне стягнення витрат на правничу допомогу є безпідставним, оскільки попередній виконавчий лист № 372/280/22 від 19.07.2023 року базувався на частково скасованому додатковому рішенні суду першої інстанції, яке згодом було відновлено повністю постановою Верховного Суду, після відновлення повного обсягу зобов`язання закономірною є повторна видача нового виконавчого листа на загальну суму 51 000,00 грн., у разі, якщо частина зобов`язання вже виконана (в даному випадку 17 814,12 грн., що підтверджується довідкою), вона буде врахована у межах другого виконавчого провадження. У цьому немає потреби визнавати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню - достатньо просто врахувати суму, що вже стягнута.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

З урахуванням наведеного, суд у складі колегії суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, такий висновок ґрунтується на вимогах закону, оскільки відсутні обставини, які б свідчили про порушення прав боржника при видачі виконавчого листа чи під час його виконання.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Доводи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Щодо оскарженні додаткового рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню було відмовлено, з врахуванням заяви Панової І.Ю. , виконаної адвокатом Окунєвим І.С. роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 гривень. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді за розгляд зави про визнання виконавчого документа, таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що 08 липня 2025 року між ОСОБА_6 та адвокатом Окунєвим І.С. укладено договір б/н від 08 липня 2025 про надання правової допомоги, за яким на умовах, визначених цим договором клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором (Том 4, а.с.135-136) .

Відповідно до п. 5.1 Договору за цим договором Клієнт зобов`язується оплатити гонорар та фактичні витрати, сума яких визначається в акті приймання-передачі до цього договору

На підтвердження надання правової допомоги стороною надано Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 02 серпня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 08 липня 2025 року.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

При визначенні розміру судових витрат, що підлягає стягненню на правову допомогу, судова колегія виходить з того, що інтереси ОСОБА_2 при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, представляв один адвокат.

Зважаючи на складність справи, враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, та виходячи з конкретних обставин справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що ОСОБА_2 має бути компенсовано 3000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що заява про ухвалення додаткового рішення подана з пропуском строку, то вони відхиляються судом виходячи з наступного.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що в запереченнях на заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконавчого представник ОСОБА_7 - адвокат Окунєв І.Г. повідомляв суд про намір відшкодувати понесені витрати пов`язані із розглядом заяви, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, докази на підтвердження таких витрат будуть подані стороною позивача в межах строків визначених законом.

Також вбачається, що ОСОБА_2 та її адвокат Окунєв І.Г. не були присутні під час проголошення ухвали Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року.

Підтвердження про направлення ОСОБА_2 та її представнику адвокату Окунєву І.С. ухвали суду від 16 липня 2025 року матеріали справи не містять, як і підтвердження про її отримання.

В заяві про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_7 - адвокат Окунєв І.Г. про наявність ухвали від 16 липня 2025 року дізнався після її опублікування в ЄДРСР 01 серпня 2025 року.

Заява про розподіл судових витрат з доказами було подана до суду 04 серпня 2025 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються судом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані адвокатом Пановою Іриною Юріївною - залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна