Справа № 650/6298/24
провадження № 2/650/592/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого судді Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в селищі Велика Олександрівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (, місцезнаходження юридичної особи: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, реквізити IBAN N№ НОМЕР_2 у АТ «ТАСкомбанк») суму заборгованості: за Договором позики № 79535753 в розмірі 41700 грн., з яких: - 12000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; - 29700 грн. сума заборгованості за відсотками. за Договором позики № 2746183 в розмірі 41700 грн., з яких: - 12000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу: - 29700 грн. сума заборгованості за відсотками. за Кредитним договором № 7554876 в розмірі 10920 грн., з яких: - 3000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 7920 грн. сума заборгованості за відсотками; - 0 грн. сума заборгованості за за пенею, штрафами. Всього стягнути заборгованості за договорами у загальному розмірі: 94 320,00 грн.

Щодо судових витрат представник позивача просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики № 79535753, за умовами якого первісний кредитор надав відповідачу грошові кошти на банківську картку останнього на визначений сторонами строк, а відповідач зобов`язався повернути суму позики та сплатити проценти. Відповідач підписав договір в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, попередньо ознайомившись з умовами договору та правилами надання коштів у позику, що розміщені на вебсайті кредитодавця, які є публічною офертою у розумінні статей 641, 644 ЦК України. Аналогічні за змістом домовленості сторони досягли 03 лютого 2024 року за договором позики № 2746183, а 06 лютого 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем було укладено кредитний договір № 7554876, за яким кредитні кошти також були надані у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку відповідача, а останній погодився з умовами кредитування та правилами, розміщеними на сайті кредитодавця. Представник позивача наголосив, що всі зазначені правочини укладені в електронній формі з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію», статей 205, 207, 639 ЦК України, а використання одноразового ідентифікатора є належним аналогом власноручного підпису, що дає змогу ідентифікувати особу відповідача як позичальника та підтверджує його волю на укладення відповідних договорів на запропонованих умовах.

Далі представник позивача зазначив, що 14 червня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу права грошової вимоги до низки боржників, у тому числі до відповідача за договорами позики № 79535753 та № 2746183. Перехід прав вимоги підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі реєстрів боржників та витягами з відповідних реєстрів: реєстр боржників № 25 від 20 червня 2024 року, згідно з яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 79535753 у розмірі 41 700 грн, з яких 12 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 29 700 грн - заборгованість за відсотками, та реєстр боржників № 26 від 24 червня 2024 року, згідно з яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 2746183 у розмірі 41 700 грн, з яких 12 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 29 700 грн - заборгованість за відсотками. Окремо зазначено, що 27 вересня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та позивачем було укладено договір факторингу № 27092024, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 7554876, що підтверджується витягом з реєстру боржників від 27 вересня 2024 року, згідно з яким сума заборгованості відповідача становить 10 920 грн, з яких 3 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 7 920 грн - заборгованість за відсотками. Представник позивача послався на положення статей 512, 514, 1082 ЦК України та зазначив, що внаслідок укладення договорів факторингу позивач став належним кредитором у зобов`язаннях з відповідачем, набувши всі права первісних кредиторів в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу прав вимоги.

Крім того, представник позивача вказав, що відповідно до умов договорів факторингу первісні кредитори зобов`язувалися повідомити боржників про відступлення прав вимоги та забезпечити перерахування на користь позивача всіх коштів, які боржники сплатять уже після переходу прав вимоги. При цьому навіть у разі неналежного повідомлення відповідача про зміну кредитора останній не був позбавлений можливості належного виконання грошового зобов`язання шляхом сплати коштів на рахунки первісних кредиторів, що відповідно до положень статті 516 ЦК України та правової позиції Верховного Суду не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, а лише дає право здійснити виконання на користь первісного кредитора. Однак, всупереч умовам договорів, відповідач після відступлення прав вимоги не здійснив жодного платежу ані на рахунки позивача, ані на рахунки первісних кредиторів, у зв`язку з чим утворилася та існує прострочена заборгованість за кожним із зобов`язань. При цьому позивач, починаючи з моменту набуття права вимоги, не здійснював нарахування будь-яких штрафних санкцій, пені чи штрафів, а заявляє до стягнення лише суми основного боргу та нарахованих відсотків у розмірах, зазначених у реєстрах боржників.

Обґрунтовуючи правову позицію, представник позивача послався на положення частини першої статті 525, статей 526, 530, 599, 610, 611, 612, 625 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, та на статті 626, 628, 633, 634, 638, 639, 641, 642, 1047, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, які визначають правову природу договору позики, кредитного договору, публічного договору та договору приєднання, порядок погодження істотних умов договору й можливість укладення договорів у електронній формі. Представник позивача також навів положення статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», зазначивши, що акцепт оферти шляхом вчинення дій, визначених кредитодавцем (підписання договору одноразовим ідентифікатором, фактичне отримання та використання кредитних коштів), свідчить про укладення електронного договору, який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а електронний підпис одноразовим ідентифікатором дає можливість ідентифікувати відповідача як сторону договору.

У підсумку представник позивача зазначив, що відповідач належним чином отримав грошові кошти за двома договорами позики та кредитним договором, однак свого обов`язку щодо повернення позики, кредиту та сплати відсотків не виконав, чим порушив умови договорів та норми цивільного законодавства, у зв`язку з чим у нього перед позивачем утворилася непогашена заборгованість у загальному розмірі 94 320 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку разом із судовими витратами.

08 жовтня 2025 року від представника відповідача Данилюк Н.В. надійшли письмові пояснення, в яких вона зазначила, що, проаналізувавши норми ЦК України щодо форми правочинів та укладення договорів у письмовій (електронній) формі, а також положення Закону України «Про електронну комерцію» щодо укладення електронних договорів та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, самі по собі укладені між відповідачем та первісними кредиторами договори позики та кредитний договір не підтверджують факту реального надання відповідачу грошових коштів, а відтак не свідчать про виникнення у нього грошового зобов`язання перед позивачем.

Представник відповідача вказала, що з огляду на приписи частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» доказом надання кредитодавцем (позикодавцем) грошових коштів є саме первинні бухгалтерські документи, які мають містити обов`язкові реквізити та відображати зміст і обсяг господарської операції. У разі відступлення права вимоги первісний кредитор повинен передати новому кредиторові всі документи, які засвідчують передані права, у тому числі первинні документи, що підтверджують перерахування коштів позичальнику. Разом з тим позивач не надав жодних належних доказів зарахування коштів на виконання договорів позики № 79535753 та № 2746183 і кредитного договору № 7554826, відсутні відомості про відкриття відповідного банківського рахунку відповідача, зарахування на нього кредитних коштів та рух коштів за таким рахунком. Надані розрахунки заборгованості є внутрішніми документами фінансової установи і не дають змоги суду перевірити ні факт надання кредиту, ні порядок та розмір нарахованої заборгованості.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17, представник відповідача зазначила, що відсутність у матеріалах справи належних первинних банківських документів не лише позбавляє можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів, але й унеможливлює перевірку розміру спірної заборгованості, підстав та порядку нарахування відсотків. З урахуванням вимог статей 12, 76, 77, 78, 81, 89 ЦПК України вона наголосила, що обов`язок доказування покладається на позивача, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини, які за законом мають підтверджуватися певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими доказами. У зв`язку з наведеним представник відповідача просила суд прийняти подані письмові пояснення до матеріалів справи та відмовити у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 94 320 грн.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Щодо позовних вимог за договором позики № 79535753

Суд встановив, що 03 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісним кредитором) та ОСОБА_1 (відповідачем) було укладено договір позики № 79535753.

Згідно із пунктом 1 цього договору, первісний кредитор зобов`язувався передати відповідачеві у власність грошові кошти (позику) на визначений сторонами строк шляхом перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а відповідач зобов`язувався у день закінчення строку позики або достроково повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити плату (проценти) від суми позики.

Підписанням договору позики відповідач підтвердив, що до моменту його укладення ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ з повною інформацією про позикодавця та його послуги, передбаченою Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також із Правилами надання грошових коштів у позику, розміщеними на зазначеному сайті, зміст і наслідки яких йому зрозумілі.

Разом з тим 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (позивачем) було укладено договір факторингу № 14/06/21. Відповідно до пункту 1.1 цього договору фактор зобов`язувався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт - відступити факторові право грошової вимоги до третіх осіб - боржників, у тому числі право вимоги за основною сумою позики, платою за користування позикою та іншими грошовими зобов`язаннями. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги, суми заборгованості та інші дані мали визначатися у відповідних реєстрах боржників, які є невід`ємною частиною договору.

На підтвердження свого права вимоги позивач послався на витяг з реєстру боржників № 25 від 20 червня 2024 року до договору факторингу № 14/06/21, згідно з яким ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 79535753 у розмірі 41 700 грн, з яких: 12 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 29 700 грн - заборгованість за відсотками, 0 грн - заборгованість за пенею.

Відповідно до змісту позовної заяви позивач просить стягнути із відповідача вказану суму 41 700 грн за договором позики № 79535753 у складі основного боргу та відсотків.

Оцінюючи наведені обставини, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 1077 ЦК України за договором факторингу фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна грошова вимога, строк платежу за якою настав, так і майбутня вимога, що виникне в майбутньому.

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується лише таких майбутніх вимог, які є визначеними та індивідуалізованими, тобто щодо яких сторони досягли згоди як щодо предмета, так і щодо боржника та змісту зобов`язання. Передача невизначених, позбавлених конкретного змісту прав вимоги, у тому числі й на майбутнє, тягне наслідки у вигляді неукладеності правочину, оскільки сторони фактично не погодили предмет відступлення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17 та від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16. Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 також дійшов висновку, що для належного підтвердження переходу права вимоги фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу такого права на кожному етапі від первісного до нового кредитора, а належним доказом набуття прав вимоги за конкретним договором є поєднання договору про відступлення, реєстру договорів (прав вимоги) із зазначенням цього договору та документів, що підтверджують оплату відповідної вимоги.

У даній справі договір факторингу № 14/06/21 укладений 14 червня 2021 року, тоді як договір позики № 79535753 між первісним кредитором та відповідачем укладений лише 03 лютого 2024 року, тобто майже через два роки і вісім місяців після укладення договору факторингу.

На момент укладення договору факторингу право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 79535753 об`єктивно не існувало, оскільки сам договір позики ще не був укладений. З матеріалів справи не вбачається, що на дату укладення договору факторингу сторони індивідуалізували як майбутній предмет відступлення саме право вимоги за договором позики з ОСОБА_1 з конкретно визначеними умовами, сумою, строками та іншими істотними параметрами.

За таких обставин право вимоги до відповідача за договором позики № 79535753 не могло бути предметом відступлення на підставі договору факторингу № 14/06/21, оскільки на час його укладення ця вимога не існувала і не була визначена належним чином як майбутня.

Сам по собі факт включення відповідача до реєстру боржників № 25 від 20 червня 2024 року та посилання позивача на цей реєстр не усуває зазначеного недоліку і не створює у позивача належного права вимоги, оскільки реєстр боржників є похідним документом і не може замінити відсутність належно визначеного предмета відступлення на момент укладення договору факторингу.

Отже, позивач не довів набуття належного права грошової вимоги до відповідача за договором позики № 79535753, а відтак не довів наявності у нього порушеного чи оспорюваного права у цьому зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.

З огляду на встановлену відсутність у позивача належного права вимоги за договором позики № 79535753 суд дійшов висновку, що надавати детальну оцінку іншим доводам сторін, зокрема щодо відсутності первинних банківських документів, руху коштів за рахунком відповідача, порядку розрахунку заборгованості та відсотків, немає правових підстав, оскільки вони не мають значення для вирішення спору в частині цього договору за відсутності у позивача статусу належного кредитора.

Щодо позовних вимог за договором позики № 2746183

Суд також встановив, що 03 лютого 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 2746183. За умовами договору позикодавець зобов`язувався передати відповідачеві грошові кошти шляхом перерахування на банківський картковий рахунок, а відповідач - повернути суму позики та сплатити проценти у строки, визначені договором.

Підписанням цього договору відповідач підтвердив, що до моменту його укладення ознайомився із Правилами надання грошових коштів у позику, розміщеними на сайті кредитодавця та у мобільному додатку «ClickCredit», розуміє зміст своїх прав та обов`язків і наслідки укладення договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на той самий договір факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», і на реєстр боржників № 26 від 24 червня 2024 року як на підставу набуття права вимоги за договором позики № 2746183.

Згідно з витягом з реєстру боржників № 26 позивач вважає, що набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 41 700 грн, з яких: 12 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 29 700 грн - заборгованість за відсотками, 0 грн - заборгованість за пенею.

Відповідні суми включені позивачем до загальної заявленої до стягнення заборгованості 94 320 грн.

Оцінюючи правові підстави набуття позивачем права вимоги за договором позики № 2746183, суд виходить з аналогічних підстав, що й щодо договору позики № 79535753.

Як уже зазначалося, договір факторингу № 14/06/21 укладено 14 червня 2021 року, у той час як договір позики № 2746183 укладений лише 03 лютого 2024 року. Отже, на момент укладення договору факторингу право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 2746183 також не існувало.

З огляду на положення статей 512, 514, 1077, 1078 ЦК України відступлення майбутньої вимоги можливе лише за умови її визначеності, тобто коли сторони однозначно розуміють, щодо якого саме боржника, якого договору, в якому обсязі та змісті відступається право грошової вимоги. З наданих суду матеріалів не вбачається, що на дату укладення договору факторингу сторони індивідуалізували як майбутній предмет відступлення право вимоги саме за договором позики № 2746183, укладеним у 2024 році з ОСОБА_1 .

Як і у випадку з договором позики № 79535753, реєстр боржників № 26 від 24 червня 2024 року є похідним документом, який лише відображає волевиявлення сторін щодо включення певних договорів до сфери дії факторингу, але сам по собі не усуває відсутність чітко визначеного предмета відступлення на момент укладення договору факторингу.

Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16 та від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 підкреслив, що передача невизначених майбутніх вимог, які не індивідуалізовані належним чином, не породжує правових наслідків у вигляді переходу права вимоги до нового кредитора.

За відсутності доказів того, що саме право вимоги за договором позики № 2746183 було предметом належного відступлення, суд вбачається, що позивач не довів набуття статусу кредитора у відповідному зобов`язанні.

Отже, позивач не є належним кредитором у правовідносинах, що виникли з договору позики № 2746183, а отже його право на звернення до суду з вимогами про стягнення 41 700 грн за цим договором не підтверджене належними та допустимими доказами.

З урахуванням наведеного та правової позиції Верховного Суду у справі № 916/2040/20 від 29 червня 2021 року відсутність належного права вимоги у позивача є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині незалежно від інших встановлених судом обставин.

У зв`язку з відсутністю у позивача належного права вимоги за договором позики № 2746183 суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання окремої правової оцінки іншим доводам сторін, у тому числі доводам представника відповідача щодо ненадання первинних банківських документів, відсутності доказів перерахування коштів за договором, відсутності доказів відкриття та руху коштів на банківському рахунку відповідача, оскільки ці доводи не впливають на висновок суду про відсутність у позивача належного права вимоги в межах спірних правовідносин.

Щодо позовних вимог за кредитним договором № 7554876

Суд встановив, що 06 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (відповідачем) було укладено кредитний договір № 7554876 (далі - кредитний договір). Відповідно до його умов первісний кредитор зобов`язувався надати відповідачеві грошові кошти у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, наданими відповідачем, а відповідач зобов`язувався повернути суму кредиту та сплатити проценти у строки та розмірах, визначених кредитним договором.

Згідно з пунктами 2.1, 2.4 кредитного договору кошти кредиту мали надаватися товариством «АВЕНТУС УКРАЇНА» у безготівковій формі шляхом перерахування за реквізитами платіжної картки відповідача, а кредит вважався наданим у день перерахування загальної суми кредиту за вказаними реквізитами. Кредитний договір укладено в електронній формі, з використанням одноразового ідентифікатора, що надсилався на номер мобільного телефону, зазначений у договорі, та слугував електронним підписом відповідача.

27 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (позивач) було укладено договір факторингу № 27092024. Відповідно до умов цього договору «АВЕНТУС УКРАЇНА» як клієнт передає (відступає) позивачу за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрах боржників, а позивач як фактор приймає ці права вимоги та сплачує обумовлену договором плату.

Згідно з витягом з реєстру боржників від 27 вересня 2024 року до договору факторингу № 27092024, який міститься у матеріалах справи, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 7554876 на загальну суму 10 920 грн, з яких: 3 000 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 7 920 грн - заборгованість за відсотками, 0 грн - заборгованість за пенею та штрафами.

Таким чином, суд виходить з того, що на підставі договору факторингу № 27092024 та відповідного реєстру боржників до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 7554876 в обсязі, визначеному зазначеним реєстром.

Разом з тим 08 жовтня 2025 року від представника відповідача адвоката Данилюк Н.В. надійшли письмові пояснення, в яких вона, зокрема, зазначила, що позивач не довів факту фактичного надання відповідачеві кредитних коштів за кредитним договором № 7554876, не надав належних первинних документів, які підтверджують списання коштів з рахунку кредитодавця та зарахування їх на рахунок відповідача, відсутні докази відкриття відповідного банківського рахунку відповідача та руху коштів по ньому, а наданий розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи і сам по собі не підтверджує ні факту видачі кредиту, ні розміру заборгованості. Також представник відповідача вказала на відсутність належних доказів використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а саме доказів належності відповідного номера телефону відповідачеві, факту надсилання на нього одноразового ідентифікатора та вчинення відповідачем дій з акцепту оферти.

Оцінюючи наведені доводи, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлених договором. Отже, сам по собі факт укладення кредитного договору не свідчить автоматично про виникнення грошового зобов`язання у позичальника, якщо не доведено фактичного надання йому грошових коштів.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні містити, зокрема, дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру, а також підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Саме такі первинні документи (платіжні доручення, банківські виписки, меморіальні ордери тощо) є належними доказами здійснення операції з перерахування кредитних коштів на користь позичальника.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 76, 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Разом з тим позивач не надав до суду жодних первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували фактичне надання кредитних коштів відповідачеві за кредитним договором № 7554876, а саме: документів, що підтверджують списання коштів з рахунку первісного кредитора та їх перерахування на платіжну картку відповідача, виписок з банківського рахунку відповідача, які б свідчили про зарахування кредитних коштів та їх подальший рух, документів щодо відкриття на ім`я відповідача відповідного банківського рахунку, зазначеного в умовах кредитування, та використання ним цих коштів.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості є виключно внутрішнім документом фінансової установи, який відображає позицію позивача щодо розміру заборгованості, але сам по собі не є належним та достатнім доказом ані факту надання кредиту, ані факту користування ним відповідачем, ані правильності нарахування процентів. Відсутність первинних документів позбавляє суд можливості здійснити перевірку як самого факту виникнення грошового зобов`язання, так і точності визначення його розміру.

Аналогічний підхід викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17, де суд касаційної інстанції дійшов висновку, що розрахунок заборгованості без належних первинних документів не може вважатися достатнім доказом фактичного надання кредитних коштів та існування відповідного боргу.

Окремо суд оцінює доводи сторін щодо укладення кредитного договору в електронній формі.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом направлення однією стороною оферти та її акцепту іншою стороною, а вважається укладеним з моменту одержання відповіді про прийняття пропозиції. Частиною дванадцятою статті 11 цього Закону встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

За змістом статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин вважається підписаним, зокрема, у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка приймає пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні договору.

Таким чином, для підтвердження належного укладення кредитного договору в електронній формі позивач мав надати докази того, що: одноразовий ідентифікатор було направлено саме на номер мобільного телефону, який належав відповідачеві, відповідач отримав відповідне SMS-повідомлення із цим ідентифікатором, відповідач використав отриманий ідентифікатор для підписання (акцепту) кредитного договору.

Однак будь-які технічні дані (логи системи, журнали надсилання та введення одноразових ідентифікаторів, докази належності відповідного номера телефону відповідачеві) позивачем до суду не надано. За відсутності таких доказів суд позбавлений можливості перевірити, чи вчиняв саме відповідач дії з акцепту умов кредитного договору № 7554876 шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором у розумінні статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Разом з тим навіть формальне існування тексту кредитного договору в матеріалах справи не звільняє позивача від обов`язку довести факт надання кредитних коштів. Як зазначалося вище, у межах заявлених вимог позивач не подав належних та допустимих доказів реального перерахування грошових коштів за кредитним договором № 7554876 на користь відповідача та наявності у останнього непогашеного грошового зобов`язання у заявленому розмірі 10 920 грн.

Отже, за сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами: факту надання відповідачеві кредитних коштів за кредитним договором № 7554876, факту належного укладення вказаного договору в електронній формі саме з відповідачем, розміру заборгованості за цим договором.

За таких умов у суду відсутні підстави вважати доведеним існування порушеного права позивача на стягнення заборгованості за кредитним договором № 7554876 у сумі 10 920 грн.

За наведених підстав суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 7554876 у сумі 10 920 грн задоволенню не підлягають.

При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 141, 209, 259, 263 265, 279 ЦПК України, та враховуючи наведені положення цивільного законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем покласти на нього.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 жовтня 2025 року.

Суддя: О.О. Сікора