Номер провадження: 22-ц/813/1583/25
Справа № 522/1572/22
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Федчишеної Т. Ю. 02 травня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 08.08.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року. Під час перебування у шлюбі сторонами придбано, зокрема, транспортний засіб марки «Toyota Sequoia», 2008 року випуску, який зареєстровано на позивача. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач, за власною ініціативою, з метою створення перешкод та ускладнення можливості поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого за спільні кошти та в період шлюбу, на підставі договору купівлі - продажу 5152/2020/2196881 ТЗ від 11.09.2020 року здійснив відчуження транспортного засобу марки «Toyota Sequoia», кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , білого кольору, на користь свого батька ОСОБА_3 . Транспортний засіб перереєстровано на нового власника 11.09.2020 року. ОСОБА_1 зазначала, що з договору купівлі-продажу слідує, що вартість транспортного засобу визначена в розмірі 40000 грн., а договір підписаний ОСОБА_2 на підставі довіреності, виданої нею відповідачу 17.11.2017 року, тобто у період, коли сторони проживали як сім`я. Проте, після припинення шлюбних відносин, тобто станом на 11.09.2020 року, вона не надавала ні усної, ні письмової згоди на відчуження спільного автомобіля. Станом на даний час відповідач використовує вищевказаний транспортний засіб у власних інтересах, пропонує послуги оренди, продажу та ремонту кемперів та зазначає в соціальних мережах, що є засновником цього бізнесу, чим підтверджується те, що переоформлення транспортного засобу здійснено не в інтересах сім`ї або в її інтересах, як власника автомобіля, а для задоволення власних потреб відповідача.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно не бажає виплатити їй грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у розмірі 479970 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки «Toyota Sequoia», 2008 року випуску, та вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.05.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявними у матеріалах доказами встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинилися задовго до подання заяви про розірвання шлюбу та відчуження транспортного засобу, що є предметом спільного майна подружжя, що також не заперечувалось і відповідачем.

Крім того, судом першої інстанції взагалі не досліджувалось питання відчуження транспортного засобу відповідачем не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, та проігноровано позицію ОСОБА_1 щодо вибуття транспортного засобу зі спільного власності подружжя не в інтересах сім`ї.

Сторони про розгляд справи на 18.11.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, з 08.08.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року у справі №947/27301/20.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано транспортний засіб марки «Toyota Sequoia», 2008 року випуску, що не заперечується останніми. Спірний автомобіль 04.07.2015 року зареєстровано на позивача.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 11.09.2020 року, транспортний засіб марки «Toyota Sequoia», 2008 року випуску, ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 , було відчужено на користь ОСОБА_3 (батька відповідача) та перереєстровано на останнього 11.09.2020 року.

Підставою для реєстрації указаного транспортного засобу за ОСОБА_3 став договір купівлі-продажу 5152/2020/2196881 від 11.09.2020 року.

З договору купівлі-продажу транспортного засобу 5152/2020/2196881 від 11.09.2020 року вбачається, що він укладений між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , який діяв на підставі доручення (продавець), та ОСОБА_3 (покупець). Згідно умов договору, продавець зобов`язався передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «Toyota Sequoia», колір білий, VIN НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Ціна транспортного засобу сторонами визначена у 40000 грн.

Згідно довіреності, виданої ОСОБА_1 та посвідченої приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Харитонюк Т.А. 17.11.2017 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1773, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, з питань, які будуть стосуватися експлуатації та розпорядження від її імені та в її інтересах (з правом продажу за ціну та на умовах на свій розсуд, міни, страхування, здачі в оренду, позички (передачі в безоплатне користування), тощо) належним їй автомобілем марки Toyota, модель Sequoia, 2008 року випуску, тип легковий універсал В, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрований 04.07.2015 року Центром ДАІ 5102, дата першої реєстрації 14.10.2010 року. Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на три роки та була дійсна до 17.11.2020 року.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 1, 4 ст. 65 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2 і 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18). Предметом розгляду судами у цій справі було, зокрема, визнання недійсними правочинів відчуження автомобілів та стягнення компенсації 1/2 їх вартості. У вказаній справі судами встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач відчужив рухоме майно, яке є спільним майном подружжя, без згоди позивача, тому суди дійшли висновку, що остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірних транспортних засобів. Також Верховний Суд зазначав, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У постанові Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881св23) касаційний суд, встановивши, що спірні автомобілі були відчуженні відповідачем під час перебування сторін у шлюбі без згоди позивача, дійшов висновку про стягнення компенсації вартості 1/2 частки відчуженого рухомого майна.

У даній справі судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з позивачем відчужив спільне сумісне рухоме майно подружжя, зокрема автомобіль марки Toyota, модель Sequoia, 2008 року випуску, без згоди своєї дружини, оскільки зворотного матеріали справи не містять і відповідач цього не спростував.

Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18), від 10.06.2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21), від 13.12.2023 року у справі № 501/484/22 (провадження № 61-4469св23).

Колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідач не надав.

Також колегія суддів враховує, що спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 на користь свого батька 11.09.2020 року, а вже 24.09.2020 року відповідач подав до суду першої інстанції позов про розірвання шлюбу, у якому власноруч зазначив, що за останній рік сімейний союз подружжя фактично припинився, і вказані обставини, у своїй сукупності, підтверджують факт відчуження автомобіля без відома та проти волі позивача.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про те, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Відповідно до висновку експерта №12-23 від 23.01.2023 року, середня ринкова вартість автомобіля Toyota, модель Sequoia, 2008 року випуску, тип легковий універсал В, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , на дату 23.01.2023 року становить 959940 грн.

Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 479970,00 грн., що становить 1/2 частини вартості спірного автомобіля.

Відповідно до роз`яснень з даного питання у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та правових висновках Верховного Суду, у разі відчуження майна одним із подружжя без згоди іншого, вартість такого майна визначається, виходячи із ринкової вартості подібного за своїми якостями майна на час розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач вжила заходи для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не спростував визначений у висновку розмір ринкової вартості спірного майна.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.05.2024 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у даному судовому рішенні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в процесі розгляду справи було сплачено: судовій збір за подачу позовної заяви в загальній сумі 4799,70 грн. (3573,40+1226,30=5241,30), судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 5360,10 грн., а всього - 10159,80 грн.

Відповідно, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 10159,80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію за частку у спільному майні в сумі 479970 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 10159,80 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 08 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе