Справа № 180/145/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нанічкіної Н.М.

з секретарем судового засідання Лебедєвою К.Є.,

за участю:

представника позивача адвоката Громова Ю.А.,

представника відповідача адвоката Ковальчука Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Марганець в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10000 доларів США 00 центів, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 січня 2025 року становить 421729,00 гривень, а також 4979,68 гривень три проценти річних. Позов обгрунтовано тим, що 06 жовтня 2023 року позивачем було передано у борг відповідачу грошові кошти у сумі 10000 доларів США 00 центів. Відповідач уникає від виконання зобов`язання. Звернення з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем ігноруються.

Представник позивача у судовому засідання просив задовольнити позовні вимоги, та пояснив, що ОСОБА_2 дійсно брів у ОСОБА_1 грошові кошти, йому надсилали вимогу про повернення коштів, але він її не виконав.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Пояснив, що не надано належних доказів про взяття коштів. Розписка не містить дати взяття грошових коштів, даних паспорту, не зрозуміла сума взяття в борг та у якій валюті, не зазначено про обов`язок повернення коштів. Зазначено значок долара, але якого саме невідомо.

Ухвалою від 06.05.2025 року, за клопотанням представника відповідача, судом призначено по справі почеркознавчу експертизу, яку не було проведено у зв`язку з ненаданням відповідачем додаткових матеріалів і зразків експерту.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до такого.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Верховний Суд у своїй постанові № 194/1126/18 від 08.10.2020 зазначив наступне. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У справі, що переглядається, суди встановили, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу. За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК Українивстановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК Українисуд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

В підтвердження обставин, викладених в позові, позивач надав копію розписки, в якій зазначено російською: «Я ОСОБА_2 взял деньги в долг у ОСОБА_1 в сумме (10000$) долларов серия прав № ВХ1600536» (а.с.10).

При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів в позику та отримання відповідачем цих грошових коштів, про дату та місце такої передачі.

Крім того, в розписці відсутнє зобов`язання відповідача повернути борг у грошовій сумі.

Також, суд погоджується з доводами представника відповідача, що в розписці зазначена грошова одиниця «доллар» (рос.), $, приналежність якої незрозуміла. Знак «$» використовується для позначення декількох грошових одиниць, зокрема, долара США, автралійського долара, канадського долара.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, що надані в п.23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2,розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Отже, обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

За результатами розгляду справи, судом встановлено, що позивач не довів належними й допустимими доказами факт укладення між сторонами договору позики, факт передачі відповідачу грошових коштів, а відповідач не довів того, що не отримував грошові кошти у позивача й розписок не писав.

Надана суду розписка від 06.10.2023 року доказом укладення договору позики не являється, факту передачі та отримання грошей не підтверджує, зобов`язання відповідача повернути борг у грошовій сумі не містить.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач не довів своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 206, 263-265, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження за умов, визначених в ч.2 ст.354 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 05.12.2025 року.

Суддя: Н. М. Нанічкіна