КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 358/1014/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Романенко К.С. в м. Богуслав 01 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 та померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а саме того, що вони є двоюрідним племінником та двоюрідною тіткою.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , 1938 року народження. Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Вашекою С.В. було заведено спадкову справу 95/2023 від 06 грудня 2023 року, померла ОСОБА_3 заповіту на випадок своєї смерті не складала.

За життя ОСОБА_3 належало на праві власності 55/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . 13 липня 2022 року ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання з ОСОБА_4 , згідно з яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 55/100 частин житлового будинку за вказаною адресою. В подальшому заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області, від 10 січня 2023 року в справі № 358/902/22 вказаний договір довічного утримання було розірвано. Отже, після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина, до якої увійшли 55/100 частин житлового будинку за вказаною адресою, які підлягають спадкуванню за законом.

ОСОБА_1 є двоюрідним племінником померло ОСОБА_3 та спадкоємцем її майна за законом п`ятої черги. Інших спадкоємців на майно ОСОБА_3 , крім позивача, не залишилося. Іншим спадкоємцем померлої ОСОБА_3 є відповідач ОСОБА_2 .

Для оформлення спадщини ОСОБА_3 позивач звернувся до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Вашеки С.В. Роз`ясненням, наданим в листі від 15 січня 2024 року № 5/01016, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Вашека С.В. повідомив позивачу, що свідоцтво про право на спадщину йому як спадкоємцю п`ятої черги за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 видати неможливо, оскільки відсутні документи, які б посвідчували родинні відносини між ними. Враховуючи вищевикладене, приватний нотаріус рекомендував звернутися до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин між позивачем та померлою ОСОБА_3 . В зв`язку з наведеним позивач не може через нотаріальну контору оформити спадщину своєї двоюрідної тітки ОСОБА_3 , через що виникла потреба встановити між ними факт родинних відносин. При цьому, зважаючи на те, що позивач не є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , а таким спадкоємцем також є відповідач, то наявні підстави для звернення до суду з позовом, а не з заявою в порядку окремого провадження.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 01 вересня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Богуславського районного суду Київської області від 01 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на ст. 129 Конституції України, в якій закріплено основні засади судочинства, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою закріплено право на справедливий судовий розгляд, ст. 315 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст. 76 ЦПК України щодо доказів, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року в справі № 205/4972/23 про те, що чинне законодавство не містять вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Враховуючи наведене, не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що факт родинних відносин неможливо встановити через відсутність документальних підтверджень родинних зв`язків, а показання свідків не можна вважати належними доказами.

Зазначав, що у випадку наявності у нього документів, які б безпосередньо підтверджували факт того, що він є двоюрідним племінником ОСОБА_3 , зокрема, свідоцтва про народження, витяги з актів цивільного стану тощо, то позивач міг би в нотаріальному порядку оформити спадщину ОСОБА_3 і звернення до суду не було б необхідним. Саме через відсутність таких документів виникла потреба у зверненні до суду з даним позовом. Така потреба виникла в тому числі через те, що родинні зв`язки між позивачем та померлою ОСОБА_3 є віддаленими. Документи, які безпосередньо підтверджують родинні відносини між ними, є особистими документами інших осіб, які не знаходяться у володінні позивача та які позивач не може отримати у будь-який спосіб.

Вважав, що суд надто формально підійшов до вирішення питання про встановлення факту родинних відносин, оскільки в силу специфіки даної категорії справ у позивача відсутній обов`язок доказування «поза всяким сумнівом». Верховний Суд неодноразово зазначив, що стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Наявність обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У рішенні ЄСПЛ від 23 серпня 2016 року в справі «Дж.К. та інші проти Швеції» наголошено, що у «країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом», натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту, скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей»... Суд повинен визначити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Такі висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року в справі № 902/567/21.

Також у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року в справі № 947/22756/19 викладено правові висновки, згідно яких доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Зважаючи на викладене, необґрунтованими є доводи заявника про можливість підтвердження факту родинних відносин виключно письмовими доказами, оскільки такі обставини відповідно до норм процесуального права можуть бути встановлені і на підставі інших доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування і в своїй сукупності доводять обставини, на які посилається сторона.

У справі № 947/22756/19, визнаючи подані позивачем письмові докази (свідоцтва про шлюб, свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину після смерті, фотографії, на яких зображені члени родини позивача декількох поколінь, відеозаписи зі святкування сімейних подій, показання свідків достатніми та достовірними доказами, суд надав їм оцінку в їх сукупності, яка в своєму взаємозв`язку згідно з практикою ЄСПЛ щодо врахування принципу «балансу вірогідностей» підтверджують правдивість обставин, на які посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд дійшли правильних висновків про доведеність родинних відносин між позивачем та померлою особою.

Вказував, що показання свідків є належними та допустимими доказами, на підставі яких, в сукупності з іншими доказами, можливо встановити факт родинних відносин між фізичними особами. Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що пояснення свідків в даній справі не підтверджують факт родинних відносин між позивачем та померлою ОСОБА_3 , є недостатніми для задоволення позову.

Наголошував, що на підтвердження позову ним надано, серед іншого, особисті документи померлої ОСОБА_3 , які опосередковано свідчать про наявність між ними родинних відносин, так як позивач, будучи родичем (двоюрідним племінником) ОСОБА_3 , підтримував з нею зв`язок, допомагав, здійснив її поховання та отримав свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , що свідчить про те, що ОСОБА_3 не була чужою людиною позивачу, оскільки будь-яких договірних зобов`язань перед нею позивач не мав та всі дії робив виключно з власної ініціативи, оскільки ОСОБА_3 була його родичкою.

Нагадував, що в матеріалах справи міститься копія трудової книжки померлої ОСОБА_3 , в якій вказано попереднє прізвище ОСОБА_3 - ОСОБА_3 , яке збігається з прізвищем позивача, що було безпідставно відхилено судом.

Звертав увагу, що в матеріалах справи, в тому числі зібраних на підставі запитів суду, відсутня інформація, яка б свідчила про те, що позивач не є племінником померлої ОСОБА_3 . При цьому відсутність окремих документів, які б підтверджували родинні відносин між померлою особою та її спадкоємцем, не нівелюють права спадкоємця на отримання спадщини.

Вважав, що вищевикладене свідчить на користь того, що з урахуванням принципу «балансу вірогідностей» викладені в позові обставини є правдивими, а надані позивачем докази - достатніми для задоволення позову.

Звертав увагу, що крім відповідача, яка не з`явилася до суду та місце перебування якої встановити неможливо, ніхто не претендує на спадщину ОСОБА_3 та відсутні особи, які б заперечували проти прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_3 .

Зазначив, що йому невідомо, ким є ОСОБА_6 , 1964 року народження, яка згідно з отриманою судом інформацією була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , однак дана обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Щодо відповідача ОСОБА_2 , то суд вирішив, що позивачем не надано будь-яких доказів про її існування та родинний зв`язок із спадкодавцем, і що вона в зв`язку з цим також претендувала або мала право претендувати на спадщину після смерті ОСОБА_3 . Вважав такі висновки суду помилковими, оскільки для встановлення факту родинних відносин із ОСОБА_3 до пред`явлення позову в даній справі позивач звертався до Богуславського районного суду із аналогічною заявою в порядку окремого провадження, однак суд ухвалою від 11 червня 2024 року по справі № 358/395/24 залишив заяву без розгляду та роз`яснив йому право подати позов на загальних підставах по тій причині, що як встановив суд, позивач не є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , а таким спадкоємцем є також ОСОБА_2 .

Вказував, що про наявність іншого спадкоємця позивачу нічого не було відомо до постановлення ухвали Богуславського районного суду від 11 червня 2024 року по справі № 358/395/24. По цій причині позивач не вказав її як спадкоємця в заяві про встановлення факту родинних відносин та, звертаючись до суду уже в порядку позовного провадження, не мав можливості вказати про відповідача інформацію, як того вимагає п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. При цьому ОСОБА_2 не приймала спадщину ОСОБА_3 та відсутні будь-які особи, крім позивача, які би звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 .

Підсумовував, що суд першої інстанції безпідставно вважав недоведеними обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а надані позивачем докази - недостатніми. Вважав, що надані ним докази з урахуванням принципу «балансу вірогідностей» свідчать про те, що викладені позивачем обставини є правдивими, а надані ним докази - належними і достатніми для задоволення позову. Судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме ст. 76, 77, 80, 90 ЦПК України, без достатніх підстав відхилено докази позивача, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові про встановлення факту родинних відносин між позивачем та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості, оскільки позивач не надав достатніх, належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування фактів наявності родинних зв`язків з особами, з якими пов`язано його право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є: батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_8 (а. с. 9).

ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Богуславі Київської області, зареєстрована з 15 червня 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 , згідно паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 06 лютого 2002 року Богуславським РВ ГУ МВС України в Київській області (а. с. 10).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04 липня 2023 року Богуславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 277 (а. с. 11).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, з заявою про прийняття якої звернувся 06 грудня 2023 позивач, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 95/2023 (а. с. 115 - 124). Позивачу нотаріусом роз`яснено, що відсутні документи, які підтверджували родинні відносини між спадкодавцем ОСОБА_3 та спадкоємцем ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 , як спадкоємцем п`ятого ступеня споріднення не було подано документів, які б підтверджували факт родинних відносин «Двоюрідна тітка - двоюрідний племінник» (а. с. 26).

Згідно документів, наданих Головним управлінням ПФУ у Київській області 30 квітня 2025 року на запит суду, ОСОБА_3 перебувала на обліку в Управлінні та отримувала пенсію за віком, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 05 липня 2023 року за № 1104 надійшло звернення ОСОБА_1 про виплату допомоги на поховання на померлу ОСОБА_3 ; до заяви надані документи, а саме свідоцтво про смерть, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, паспорт громадянина України; 05 липня 2023 року заява про виплату допомоги на поховання опрацьована, кошти перераховані на рахунок ОСОБА_1 (а. с. 127 - 131).

Також позивачем надано копію першої сторінки трудової книжки ОСОБА_3 , де її дошлюбне прізвище вказане як « ОСОБА_3 » (а. с. 25).

Крім того, з метою вирішення питання про відкриття провадження та встановлення анкетних даних особи відповідача ОСОБА_2 , а саме: дати народження відповідача, її місця проживання чи перебування, поштового індексу, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, за його наявності або номер і серію паспорта, відомих номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, з 27 січня 2025 року по 06 березня 2025 року суд звертався до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Богуславського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Богуславської міської ради, Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, Єдиного державного демографічного реєстру, Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.

Вжитими судом заходами встановити вказані відомості не вдалося можливим, оскільки за параметрами запиту « ОСОБА_2 » є декілька осіб та для ідентифікації особи необхідно вказати повну дату народження або інші додаткові дані (а. с. 87).

Виконавчий комітет Богуславської міської ради на запити суду про надання довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (довідку про склад сім`ї усіх прописаних та виписаних осіб у вказаному будинку з моменту його реєстрації) ОСОБА_3 , яка була зареєстрована по АДРЕСА_1 та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав суду відповідь про те, що за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 89).

В подальшому, на запит суду отримано відповідь про те, що в архіві Богуславського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис про народження ОСОБА_6 - відсутній (а. с. 96).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту родинних відносин, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення.

Зокрема, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що встановлення факту родинних відносин необхідне йому для реалізації спадкових прав, з огляду на неможливість їх оформити внаслідок відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Підставою для відмови позивачу у отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом зазначена відсутність доказів родинних відносин спадкодавця із спадкоємцем.

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями частини першої статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17, (провадження № 61-15921св19), викладено висновок, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним.

За умови, що необхідні для підтвердження відповідних відомостей свідоцтва про народження, актові записи про народження втрачені, належним і допустимим доказом у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути саме показання свідка.

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Разом із тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які би в їх сукупності підтверджували факт кровної спорідненості, а саме, що ОСОБА_1 дійсно є двоюрідним племінником ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 надав суду копію паспорту та коду позивача, копію свідоцтва про народження позивача, копію паспорта ОСОБА_3 , копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , копію витягу з територіальної громади щодо місця проживання ОСОБА_3 , копію витягу з Спадкового реєстру; копію договору довічного утримання, укладеного 13 липня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , копію рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 січня 2023 року у справі №358/902/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання, копію першої сторінки трудової книжки ОСОБА_3 , роз`яснення приватного нотаріуса від 15 січня 2024 року № 5/01016; копію ухвали Богуславського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року у справі № 358/395/24, якою залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Богуславська міська територіальна громада в особі Богуславської міської ради Обухівського району Київської області про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Однак наявність родинних зв`язків між позивачем та спадкодавцем ці докази не доводять, а тому не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України.

Зазначеним доказам судом першої інстанції надано належну оцінку і зроблено правомірний висновок, не спростований доводами апеляційної скарги, що суду не надано жодного доказу того, що позивач та покійна ОСОБА_3 є родичами.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не надав суду належних та достовірних доказів, які можуть підтвердити існування між цими особами родинних відносин, та підтверджували б обставини, що ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 є родичами (племінник та тітка), зокрема, такими доказами можуть бути, наприклад, будинкові книги, виписки з погосподарських книг, виписки з метричних книг, приватне листування, документи про спадщину, власність, довідки старостату, автобіографії, свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану про народження батьків позивача та батьків спадкодавця, їхніх братів, сестер, або повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, копії актових записів, копії судових рішень, які набрали законної сили щодо встановлення факту родинних відносин, однак, таких доказів позивачем не надано.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що таким доказом не може вважатися копія трудової книжки ОСОБА_3 , наявна в матеріалах справи, у якій дошлюбне прізвище вказане як ОСОБА_3 , оскільки ця копія сама по собі без взаємного зв`язку з іншими доказами в сукупності не підтверджує обставини, які підлягають доказуванню в цій справі.

Апеляційний суд також погоджується, що фактичне отримання ОСОБА_1 лікарського свідоцтва про смерть № 25 від 21 червня 2025 року померлої ОСОБА_3 та отримання 05 липня 2023 року допомоги на поховання після смерті ОСОБА_3 , не доводять наявність родинного зв`язку між позивачем та померлою.

При розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки за клопотанням позивача.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що знає позивача з 2006 року, відповідача ОСОБА_2 не знає, знав покійну ОСОБА_3 , бо надавав їй правничу допомогу у справі про розірвання договору довічного утримання, який вона уклала із ОСОБА_4 . Оплачувала його послуги як адвоката сама ОСОБА_3 , познайомив його з ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 та просив допомоги. При спілкуванні із ОСОБА_3 вона говорила, що ОСОБА_1 її племінник, за інших родичів ніколи не згадувала, як і не казала про те, хто така відповідач ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він є міським головою м. Богуслав, а позивач ОСОБА_1 є депутатом міської ради. Відповідача ОСОБА_2 знає наглядно, в Богуславі бачив. Знає, що позивач корінний житель м. Богуслава, у нього є сестра, яка проживає у м. Києві, знав його тітку, ОСОБА_3 , яка померла. ОСОБА_3 знає з 2020 року, вона неодноразово приходила до нього на прийом з різних питань, з яких саме вже не пам`ятає, бо пройшов значний час. Зазначив, що у нього з ОСОБА_3 склалися дружні стосунки, він пригощав її чаєм, вона розповідала йому про своє життя, а саме, що ОСОБА_1 її племінник, внучка є, але вона живе в рф, працює в суді та ніколи до Богуслава не приїде.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю колишньої дружини позивача ОСОБА_1 та змолоду знала його тітку ОСОБА_3 , вона працювала медичною сестрою та була подругою її сусідки. Надавала медичну допомогу її родині. Додому вона до неї не ходила, однак часто зустрічала та пам`ятає, що ОСОБА_3 постійно була сама. У ОСОБА_3 була донька та онуки. Відповідача ОСОБА_2 не знає, ніколи не бачила. ОСОБА_3 казала їй, що звертається за допомогою до ОСОБА_1 як до племінника. Він возив її до лікарні, привозив продукти.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції зазначених показань свідків, оскільки свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 лише вказали про те, що ОСОБА_1 , зі слів ОСОБА_3 , являється її двоюрідним племінником, натомість вказані показання не містять конкретних фактів (відомості про місце проживання ОСОБА_3 , її склад сім`ї, факт спілкування між двоюрідним племінником та тіткою, ведення переписок, проведення спільно відпочинку, тощо). Свідок ОСОБА_12 в своїх показаннях зазначила лише те, що знала ОСОБА_3 змолоду, перебувала в дружніх стосунках з нею, знала (зі слів ОСОБА_3 ) про те, що ОСОБА_1 є її племінником і що він навідувався та допомагав ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не надано достовірних доказів про те, що його батьки та ОСОБА_3 мають походження від спільних прабатьків, відповідно наступне споріднення позивача та спадкодавиці встановити не можливо.

Апеляційний суд погоджується з цими висновками та звертає увагу, що ланцюга міжродинних зв`язків вищих ступенів позивачем у позові відтворено не було, не зазначено, хто є спільним родичем його батьків та ОСОБА_3 , не зазначено інших проміжних родичів між ними і належними та допустимими доказами не доведено.

Таким чином, доказовою базою, наявною в матеріалах справи, позивачем не підтверджено родинних відносин з ОСОБА_3 .

Саме по собі пояснення позивача та показання свідків, про наявність факту родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , без підтвердження вказаного факту належними та допустимими доказами, не можуть свідчити про доведеність даних обставин.

Враховуючи наведене, оскільки саме на позивача покладено тягар доказування обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, і суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Апеляційний суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

За даних обставин є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи, в тому числі зібраних на підставі запитів суду, відсутня інформація, яка б свідчила про те, що позивач не є племінником померлої ОСОБА_3 , при цьому відсутність окремих документів, які б підтверджували родинні відносини між померлою особою та її спадкоємцем, не нівелюють права спадкоємця на отримання спадщини.

Доводи апеляційної скарги, що показання свідків є належними доказами, зводяться до незгоди з правильною оцінкою цих доказів судом першої інстанції з урахуванням всіх обставин даної справи, оскільки повідомлені свідками відомості ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, що не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами (ст. 90 ЦПК України).

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що документи, які безпосередньо підтверджують родинні відносини між ними, є особистими документами інших осіб, які не знаходяться у володінні позивача та які позивач не може отримати у будь-який спосіб, з огляду на те, що позивач відповідно до ст. 84 ЦПК України не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про витребування доказів.

Разом із тим, всупереч ст. 83 ЦПК України, ОСОБА_1 не повідомив суду про неможливість подання будь-яких доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин, не зазначив, який доказ не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Оцінюючи посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 11 лютого 2022 року в справі № 947/22756/19, згідно яких, «необґрунтованими є доводи заявника про можливість підтвердження факту родинних відносин виключно письмовими доказами, оскільки такі обставини відповідно до норм процесуального права можуть бути встановлені і на підставі інших доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування і в своїй сукупності доводять обставини, на які посилається сторона», апеляційний суд враховує, що на відміну від справи, що переглядається, у справі № 947/22756/19, крім показань свідків, були надані письмові докази та фотографії, які у їх сукупності були визнані судами достатніми та достовірними.

Таким чином, обставини, встановлені у справі № 947/22756/19, не є подібними, а висновки суду в цій справі зроблені на підставі іншої доказової бази.

Доводи апеляційної скарги, що наявність у позивача особистих документів ОСОБА_3 , підтримка зв`язку з ОСОБА_3 , здійснення ним поховання ОСОБА_3 та отримання свідоцтва про її смерть опосередковано свідчить про наявність між ними родинних відносин, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також не погоджується з доводами апеляційної скарги, що в матеріалах справи міститься копія трудової книжки померлої ОСОБА_3 , в якій вказано попереднє прізвище ОСОБА_3 - ОСОБА_3 , яке збігається з прізвищем позивача, оскільки такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 15 січня 2025 року в справі № 205/4972/23 про те, що чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судове рішення вказаній постанові Верховного Суду не суперечить.

Оскільки кінцевого (присічного) строку для подання заяви про визнання спадщини відумерлою законом не встановлено, територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування вправі звернутися до суду з відповідною заявою в будь-який час, отже, доводи апеляційної скарги про те, що ніхто не претендує на спадщину ОСОБА_3 та відсутні особи, які б заперечували проти прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_3 , і задоволення позову з найвищою вірогідністю не порушить прав та інтересів інших осіб, є безпідставними.

Крім того позивач не надав будь-яких доказів про існування відповідача ОСОБА_2 та її родинний зв`язок із спадкодавцем ОСОБА_3 , і що вона у зв`язку з цим також претендувала або мала право претендувати на спадщину після смерті ОСОБА_3 , а отже, не доведено, що вказаний відповідач є належним у даній справі.

Положеннями ч. 6 ст. 81 чинного ЦПК України прямо передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, що суд ухвалою від 11 червня 2024 року по справі № 358/395/24 залишив заяву без розгляду та роз`яснив йому право подати позов на загальних підставах по тій причині, що як встановив суд, позивач не є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , а таким спадкоємцем є також ОСОБА_2 , не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, оскільки із ухвали Богуславського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року по справі № 358/395/24 не вбачається, що судом встановлено конкретну особу спадкодавця із зазначенням її прізвища, імені та по батькові.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про формальний підхід суду до вирішення справи про встановлення факту родинних відносин, оскільки оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 01 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.