ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

03 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1739/19

Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1716/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути відповідачку від права на спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 в частині спадкового майна, яке померлий ОСОБА_4 успадкував після смерті ОСОБА_5 .

Позовну заяву обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , спадкоємцями після її смерті згідно свідоцтва про право на спадщину є ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_3 (дочка) та ОСОБА_4 (чоловік).

Позивачка зазначала, що ОСОБА_4 на час смерті ОСОБА_5 не перебував у шлюбних відносинах з останньою, оскільки згідно з рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.08.2003 їх шлюб було розірвано. Проте, коли ОСОБА_5 померла ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення про розірвання шлюбу. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 14.08.2007 рішення про розірвання шлюбу скасовано та поновлено шлюбні відносини.

Уважала, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Наголошувала, що ОСОБА_4 є неналежним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , так як був з нею розлучений, а оскільки він помер, то ОСОБА_6 (яка є спадкоємицею ОСОБА_4 ) такою, що не має права на спадкування майна матері позивачки.

Указувала, що спірним є питання про право на спадкування відповідачкою майна, яке належало ОСОБА_5 , а саме 1/3 будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.03.2020 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить поновити терміни на апеляційне оскарження рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.03.2020 у справі №728/1739/19, усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 в частині спадкового майна, яке померлий ОСОБА_4 успадкував після смерті ОСОБА_5 .

Заявниця зазначає, що у серпні 2019 року її рідна сестра ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути останню від права на спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 в частині спадкового майна, яке померлий ОСОБА_4 успадкував після смерті ОСОБА_5 .

Наголошує, що вона як і ОСОБА_1 є донькою та спадкоємицею ОСОБА_5 , отже суд прийняв рішення, яке стосується її прав та інтересів, а тому вона має право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки.

Щодо незгоди із судовим рішенням по суді спору зазначає, що:

- суд не взяв до уваги, що рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.08.2003 про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на день смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) мало законну силу та підлягало виконанню, скасоване ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_5 ;

- з огляду на те, що право на спадкування виникає в день відкриття спадщини, тобто в день смерті спадкодавця, ОСОБА_4 жодного відношення до спадкоємців на день відкриття спадщини не мав, оскільки був на цей момент колишнім чоловіком;

- поновлення шлюбу між померлою та живою особами неможливе, їх суспільний статус стосовно один одного не міг змінитися;

- відповідачка визнала позовні вимоги, в судовому порядку відмовилася від спадкового майна в частині, яку її батько ОСОБА_4 успадкував після смерті ОСОБА_5 , проте суд не взяв зазначеного до уваги;

- заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини подана після шестимісячного терміну, передбаченого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 підлягає закриттю, зважаючи на таке.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно п. 8 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, наступне, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Зокрема, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У частині 3 статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Критерії визначення, чи вирішені судовим рішенням права і свободи особи, не залученої до участі у справі, неодноразово були предметом перегляду Верховним Судом.

У постанові від 28 липня 2021 року у справі №2-95/12 (провадження №61-16854св20) Верховний Суд зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті, принаймні не за апеляційною скаргою такої особи.

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦПК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Предметом оскарження в апеляційному порядку ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, є рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.03.2020.

За змістом апеляційної скарги суть свого порушеного права ОСОБА_3 визначає в тому, що вона є рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 , а також донькою та спадкоємицею ОСОБА_5 , а отже усунення від спадкування ОСОБА_2 впливає на її права та обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі №707/3085/21 зазначено, що на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (постанова Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 200/6831/18).

У даній справі судом першої інстанції вирішено спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яку позивачка бажала усунути від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 в частині спадкового майна, яке померлий ОСОБА_4 успадкував після смерті ОСОБА_5 .

Розглянувши справу у межах позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 в частині спадкового майна, яке померлий ОСОБА_4 успадкував після смерті ОСОБА_5 .

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Між тим, будь-яких ознак, що свідчили би про вирішення судом при ухваленні оскаржуваного рішення питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , колегією суддів не встановлено. Самі по собі посилання заявниці на те, що вона є сестрою позивачки та також є спадкоємицею за ОСОБА_5 не вказують про вирішення судом питання про її право, інтерес та обов`язок, що перебувають між собою у відповідному взаємозв`язку. При цьому, як вимагає наведена правова позиція Верховного Суду у постановах від 21 вересня 2018 року у справі №909/68/18, від 18 грудня 2018 року у справі №911/1316/17 та від 30 липня 2019 року у справі №903/825/18, взагалі відсутні в мотивувальній частині рішення висновки суду про права та обов`язки ОСОБА_3 , як не зазначено про таке і в резолютивній частині цього рішення.

Окрім того, враховуючи відмову у задоволенні позову, дане рішення не породжує жодних правових відносин, що також свідчить про відсутність порушень прав ОСОБА_3 .

Відтак колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не наділена правом на оскарження судового рішення в розумінні статті 352 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення оскаржуваним судовим рішенням прав заявниці, а фактично є новим позовом до ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що апеляційну скаргу подано особою, питання про права, свободи, інтереси та обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалося, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 належить закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст. 260, 261, 362 ч. 1 п. 3, 367, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 08 грудня 2025 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко