ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 744/629/24

провадження № 61-3024св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Семенівка Агро Плюс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2024 року складі судді Смаги С. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року в складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Семенівка Агро Плюс» (далі - ТОВ «Семеніка Агро Плюс»), у якому просив:скасувати наказ ТОВ «Семенівка Агро Плюс» № 20/к-тр від 03 червня 2024 року як незаконний; поновити його на роботі водієм автотранспортних засобів ТОВ «Семенівка Агро Плюс»; та стягнути з ТОВ «Семенівка Агро Плюс» 8 772,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що перебував у трудових відносинах з ТОВ «Семенівка Агро Плюс», де працював водієм автотранспортних засобів.

14 травня 2024 року він взятий на облік як внутрішньо переміщена особа у зв`язку з виїздом з міста Семенівка Чернігівської області до села Стольне Корюківського району Чернігівської області.

16 травня 2024 року він як внутрішньо переміщена особа звернувся до відповідача з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 17 травня 2024 року до 11 серпня 2024 року. Проте відповідач відмовив у наданні відпустки, посилаючись на положення частини другої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Після цього він повторно подав аналогічну заяву про надання відпустки, відповіді на яку не отримав.

Разом з тим, незважаючи на подані ним заяви, наказом № 20/к-тр від 03 червня 2024 року відповідач звільнив його з роботи 27 травня 2024 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважав звільнення незаконним. Відповідач порушив вимоги частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки не надав йому відпустку без збереження заробітної плати за його заявою, хоча повинен був надати її в обов`язковому порядку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року, у позові відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що звільнення позивача за прогул відбулося з дотриманням встановленого законом порядку.

Факт відсутності позивача на роботі з 27 травня 2024 року доведений. Належних та допустимих доказів поважності причин відсутності на роботі позивач суду не надав.

Відмова відповідача в наданні позивачу відпустки без збереження заробітної плати ґрунтується на вимогах частини другої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки ОСОБА_1 є заброньованим від мобілізації у зв`язку із залученням його до виконання мобілізаційного завдання (замовлення).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:застосування норми права без урахування висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2024 року в справі № 480/1234/23; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що надання відпустки йому як внутрішньо переміщеній особі на підставі частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є обов`язком роботодавця. Законом не передбачено права роботодавця відмовляти йому в наданні такої відпустки.

Він не мав умислу на вчинення прогулу, оскільки обґрунтовано вважав, що роботодавець обов`язково винесе наказ про надання йому відпустки, адже зобов`язаний це зробити відповідно до чинного законодавства України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

18 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Відповідач подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Семенівка Агро Плюс», де працював водієм автотранспортних засобів.

Розпорядженням начальника Новгород-Сіверської районної військової адміністрації від 29 серпня 2022 року № 6-ДСК/М «Про внесення змін у додаток № 1 до розпорядження голови районної державної адміністрації від 23 квітня 2021 року № 1ДСК «Про затвердження мобілізаційних завдань (замовлень) та забезпечення їх виконання»» доведено мобілізаційне завдання (замовлення) до ТОВ «Семенівка Агро Плюс» та укладено договір на виконання мобілізаційного завдання (замовлення) № 5 від 29 серпня 2022 року.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України від 02 лютого 2024 року № 3070 «Про бронювання військовозобов`язаних за ТОВ «Семенівка Агро Плюс» заброньовано за ТОВ «Семенівка Агро Плюс» на період мобілізації та на воєнний час військовозобов`язаних, які працюють у зазначеному товаристві, зокрема ОСОБА_1 .

14 травня 2024 року ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою № 7418-, фактичне місце проживання зазначено: АДРЕСА_1 .

16 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Семенівка Агро Плюс» із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з воєнним станом в Україні на підставі довідки внутрішньо переміщеної особи від 14 травня 2024 року № 7418- з 17 травня 2024 року до 11 серпня 2024 року.

16 травня 2024 року ТОВ «Семенівка Агро Плюс» письмово відмовило ОСОБА_1 у наданні відпустки без збереження заробітної плати. Відмову обґрунтовано тим, що оскільки товариству доведені мобілізаційні завдання (замовлення) щодо забезпечення функціонування національної економіки України в особливий період, на підставі укладеного договору на виконання мобілізаційного завдання працівники товариства залучені до виконання мобілізаційного завдання (замовлення). Повідомлено позивача про те, що невихід на роботу з 17 травня 2024 року без поважних причин є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення із займаної посади на загальних підставах, передбачених статтею 40 КЗпП України. Відповідь отримана ОСОБА_1 16 травня 2024 року, що підтверджується його підписом.

16 травня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся засобами поштового зв`язку до ТОВ «Семенівка Агро Плюс» із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з воєнним станом в Україні на підставі довідки внутрішньо переміщеної особи від 14 травня 2024 року з 17 травня 2024 року до 11 серпня 2024 року. ТОВ «Семенівка Агро Плюс» відповідь на заяву не надавала.

З 16 травня 2024 року до 24 травня 2025 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним, про що КНП «Семенівська міська лікарня» Семенівської міської ради Чернігівської області видало листок непрацездатності №23046191-2.

10 вересня 2024 року, за результатами перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності ОСОБА_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області листом № 2500-0905-8/61242 повідомило ТОВ «Семенівка Агро Плюс» про те, що листок непрацездатності № 23046191-2 сформований на підставі необґрунтованого медичного висновку про тимчасову непрацездатність, створеного лікарем КНП «Семенівська міська лікарня» Семенівської міської ради Чернігівської області, у зв`язку із чим до відповідача надіслана вимога про сплату компенсації страхової виплати, призначеної на підставі вищевказаного листка непрацездатності та здійсненої за рахунок коштів Пенсійного Фонду України.

Відповідно до доповідної записки начальника бригади В`ячеслава Жадовця від 27 травня 2024 року, 27 травня 2024 року водій автотранспортних засобів ОСОБА_1 27 травня 2024 року не вийшов на роботу і не попередив про причини своєї відсутності. На неодноразові телефонні дзвінки не відповідає.

Згідно з актами ТОВ «Семенівка Агро Плюс» позивач був відсутній на роботі в період з 27 травня 2024 року до 03 червня 2024 року.

27 травня 2024 року на адресу фактичного місця проживання ОСОБА_1 відповідач направив лист щодо необхідності надання письмових пояснень відсутності на роботі 27 травня 2024 року. Позивач отримав цей лист 30 травня 2024 року, проте про причини відсутності на роботі не повідомив.

Наказом ТОВ «Семенівка Агро Плюс» від 03 червня 2024 року № 20/к-тр, звільнено ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів, 03 червня 2024 року, за відсутність на роботі 27 травня 2024 року без поважних причин (прогул), на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

03 червня 2024 року ТОВ «Семенівка Агро Плюс» направило ОСОБА_1 лист, у якому повідомило його про звільнення із займаної посади. Крім того повідомило, що оскільки він має бронювання на період мобілізації та на воєнний час, що підтверджується витягом з наказу Мінекономіки, надана йому відстрочки від бронювання в день звільнення підлягає анулюванню за рішенням Мінекономіки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (частина перша статті 149 КЗпП України).

За приписами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі в трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі надається виходячи з конкретних обставин.

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установлено, що з 27 травня 2024 року до 03 червня 2024 року позивач був відсутній на роботі.

Позивач не заперечував свою відсутність на роботі з 27 травня 2024 року. Однак зазначав, що був відсутній на роботі з поважних причин, оскільки 16 травня 2024 року подав відповідачу заяву про надання йому як внутрішньо переміщеній особі відпустки без збереження заробітної плати на строк з 17 травня 2024 року до 11 серпня 2024 року, яку відповідач зобов`язаний був надати в обов`язковому порядку.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Особливості надання відпустки в умовах воєнного стану визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Згідно з частиною другою цієї статті в період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, робіт з виробництва товарів оборонного призначення або до виконання мобілізаційного завдання (замовлення).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що якщо працівник, який набув статусу внутрішньо переміщеної особи, подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, роботодавець у період воєнного стану зобов`язаний надати йому таку відпустку на термін, який не перевищує 90 календарних днів.

Водночас, якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, робіт з виробництва товарів оборонного призначення або до виконання мобілізаційного завдання (замовлення), роботодавець у період воєнного стану має право відмовити йому в наданні відпустки без збереження заробітної плати.

За встановленими судами обставинами, ТОВ «Семенівка Агро Плюс» відмовило ОСОБА_1 у наданні відпустки без збереження заробітної плати за його заявою від 16 травня 2024 року і, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, такого обов`язку в цій ситуації не мав, оскільки позивач був залучений до виконання мобілізаційного завдання (замовлення).

При цьому встановлено, що позивачу було відомо про відмову в наданні йому відпустки та про наслідки невиходу на роботу.

Проте, незважаючи на це, ОСОБА_1 станом на 03 червня 2024 року до роботи не повернувся.

Таким чином, установивши, що позивач допустив прогул без поважних причин, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є законним, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові.

Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2024 року в справі № 480/1234/23.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріально і процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов