КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7455/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року (повний текст складено 14 грудня 2021 року), ухвалене у складі судді Виниченко Л.М. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , після смерті якого за заявою його батька - відповідача ОСОБА_3 у Десятій Київській державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа. До складу спадкового майна входить квартира за адресою АДРЕСА_1 та автомобіль Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 .

Вказувала, що вони як подружжя мали міцну сім`ю, перебували в хороших стосунках, піклувалися одне про одного. Починаючи з 2014 року, ОСОБА_5 тяжко хворів, мав ішемічну хворобу серця, що і стало в подальшому причиною смерті, переніс інфаркт міокарду, мав цукровий діабет ІІ ступеню, хронічний гепатит. У 2017 році ОСОБА_5 було встановлено довічно ІІ групу інвалідності, з 08 червня 2019 року ОСОБА_5 не вставав з ліжка, перебував у безпорадному стані, позивач одночасно працювала та доглядала його. Оскільки ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, вона зверталася до ОСОБА_3 , який є його біологічним батьком, за допомогою, хоча її чоловік забороняв це робити, оскільки був з батьком у неприязних стосунках. ОСОБА_3 протягом тривалого часу не піклувався та не допомагав сину ні морально, ні фізично, ні матеріально, ухилявся від допомоги сину, хоча міг це робити, мав фінансовий дохід, житло, вільний час.

Вважала, що відповідач не має права на спадщину, оскільки не утримував сина, який потребував догляду та різного роду допомоги, яку відповідач мав можливість надати, однак умисно бездіяв, а відповідно ухилявся від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку доказам, а саме відповіді від 01 липня 2021 року № 907 на адвокатський запит, відповідно до якої спадкодавець дійсно працював в КНП КМКЛ № 11 на посаді інженера-програміста і був звільнений наказом від 18 листопада 2020 року в зв`язку зі смертю. В ході судового розгляду за показами свідків і пояснень відповідача встановлено, що ОСОБА_5 працював дистанційно, не виходячи з квартири та перебуваючи в ліжку, виконання оплачуваної роботи надавало спадкодавцю можливість отримувати хоч якісь кошти на своє лікування та існування. Такі незначні заробітки, як стало відомо в ході судового розгляду, не допомогли йому в лікуванні і ОСОБА_5 помер.

Позивач, як дружина ОСОБА_5 , також витрачала всі зароблені кошти на лікування чоловіка, яких було недостатньо, оскільки їх сім`я була вимушена просити у сусідів кошти в борг на лікування, чого також виявилося недостатнім і спадкодавець помер.

Вказувала, що судом встановлено, що ще з 2017 року ОСОБА_5 мав другу групу інвалідності, а тому потребував сторонньої допомоги для самообслуговування та пересування. В подальшому, як це підтверджено медичною документацією та встановлено в результаті розгляду справи, стан здоров`я ОСОБА_5 став тільки погіршуватися, допомогу надавала лише ОСОБА_1 , але такої допомоги було недостатньо.

Відповідач в ході розгляду справи, надаючи пояснення, підтвердив, що до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не приходив, інколи, коли спадкодавець ще спроможний був пересуватися, він з позивачем приходили до нього та просили фінансової допомоги, однак відповідач відмовляв, оскільки, на його думку, така допомога була не потрібна і він не бажав її надавати. Крім того, відповідач особисто наголошував в судовому засіданні, що лікування, на яке спроможна ОСОБА_1 , є неефективним та не принесе результатів. Тобто відповідач знав та розумів про стан свого сина, але умисно ухилявся від допомоги, а лише висловлював своє незадоволення та висловлював рекомендації та вказівки, як потрібно проводити лікування.

Про неприязні та напружені стосунки сина і батька підтверджували і свідки зі сторони позивача, а свідки зі сторони відповідача лише підтвердили періодичну допомогу, коли він ще міг щось робити, сина батькові на дачі, де вони копали картоплю. Свідки зі сторони відповідача бачили ОСОБА_5 нечасто та лише влітку на дачі. Інших обставин, що є важливими для даної справи, свідки зі сторони відповідача не надали та пояснювали лише загальні події і здебільшого за час, коли ОСОБА_5 був ще малолітньою особою.

Вважала, що відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками зі сторони позивача, не приймати їх до уваги і приймати виключно пояснення свідків зі сторони відповідача. Дані про заінтересованість свідків зі сторони позивача, їх неправдивість, достовірність та спотворення показів у матеріалах справи відсутні, пояснення цих свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. А тому із пояснень сторін, досліджених письмових доказів та показань свідків вбачається, що в останні місяці життя ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу та багаторічну інвалідність у стані, коли йому потрібна була підтримка та допомога.

Безпорадність стану спадкодавця та потреба в постійному догляді і допомозі підтверджується даними медичних документів та показами свідків.

Вказувала, що посилання відповідача у відзиві на незадовільний стан здоров`я є недоведеними, оскільки додані відповідачем до відзиву копії медичних документів не підтверджують його фізичну чи матеріальну неспроможність здійснювати догляд за сином, з медичних документів відповідача вбачається його лікування по 6-14 днів на рік.

При цьому матеріали справи свідчать про спроможність та можливість відповідача надавати сину матеріальну допомогу. Всі земельні ділянки, які за законом отримав спадкодавець, відповідач зареєстрував на себе, володіє ними, здає в оренду та отримує дохід.

Також, заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що був люблячим та турботливим батьком і взяв на себе організацію та витрати по похованню, однак позивачем надано суду спростовуючі докази та пояснення.

Підсумовувала, що обставини вчинення відповідачем умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю доведені нею належними доказами в ході розгляду справи, в зв`язку з чим відповідач повинен бути усунений від права на спадкування за законом.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 до суду 10 лютого 2022 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Наводив власні заперечення проти доводів апеляційної скарги, зазначав, що позивачем не доведено, що ОСОБА_5 не відвідував місце роботи та працював дистанційно.

Заперечував доводи апеляційної скарги щодо неприязних стосунків між батьком та сином, який спростовується поясненнями відповідача та показами свідків. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були теплі, родинні відносини, вони часто спілкувались по телефону, цікавились життям одне одного, а також ОСОБА_5 за життя часто відвідував батька, який є людиною похилого віку і також має дуже вагомі вади здоров`я.

Наголошував, що позбавлення права на спадкування є заходом, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Посилався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 209/4512/14-ц про те, що при розгляді справ такої категорії суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Також у справі № 727/3905/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності таких обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги при можливості її надання спадкодавцю, який перебуває у безпорадному стані через похилий вік або хворобу, та існує потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця.

Вказував, що наявність в матеріалах справи медичних документів не свідчить про те, що спадкодавець страждав тяжкою хворобою, перебував у безпорадному стані, не міг себе самостійно обслуговувати. Такий висновок потребує спеціальних знань в медицині, однак належних і допустимих доказів такого характеру позивач не надала. Для визначення безпорадності стану важливим доказом при розгляді даної категорії справ є висновок судової медичної експертизи, однак такого висновку суду не надано, відповідного клопотання заявлено не було.

Підсумовував, що під час розгляду справи позивачем не доведено ані ухилення відповідача від надання допомоги своєму синові, ані винної поведінки відповідача (відмови від надання допомоги), потреби спадкодавця у допомозі саме відповідача. Як і не надано доказів, що спадкодавець ОСОБА_5 дійсно потребував сторонньої допомоги, а якщо потребував, то звертався за такою допомогою до відповідача, а останній ухилявся від її надання.

Під час первісного перегляду даної справи апеляційним судом відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з чим ухвалою від 27 лютого 2025 року до участі в справі було залучено його правонаступника ОСОБА_4 (а. с. 48 - 50 т. 2).

Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки справу розглянуто судом за відсутності сторони у справі, щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Під час повторного апеляційного перегляду позивача в судове засідання 10 грудня 2025 року не з`явилася, явку представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи учасники справи були належно повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів.

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Швачка О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 можливості прибути в судове засідання, оскільки вона продовжує стаціонарне лікування, а представник позивача приймає участь у іншій справі № 372/3586/21 в Обухівському районному суді Київської області. Задля забезпечення права на доступ до правосуддя, права на справедливий суд, просив відкласти судове засідання на іншу дату.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Оцінюючи обґрунтованість поданого клопотання та перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання, апеляційний суд враховує, що до клопотання не надано жодного доказу тимчасової непрацездатності позивача станом на призначену дату судового засідання, а його представником надано перевагу розгляду іншої справи, яка була призначена до розгляду пізніше, ніж справа № 372/3586/21.

Також апеляційний суд враховує, що після надходження справи з Верховного Суду та призначення справи до розгляду сторона позивача тричі поспіль подавала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , і що судові засідання, призначені на 05 листопада та 19 листопада 2025 року, відкладалися.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо підстав скасування рішення, відтак відсутність сторони позивача під час розгляду апеляційної скарги жодним чином не порушує її процесуальні права.

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про усунення спадкоємця від права на спадкування, суд першої інстанції виходив із недоведеності тверджень позивача щодо ухилення ОСОБА_5 від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця та відсутності правових підстав для задоволення його вимог про усунення від права на спадкування.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 із 29 серпня 2006 року (а. с. 6 т. 1), а відповідач ОСОБА_3 , 1951 року народження, є його батьком.

Згідно виписки з медичної карти № 7203513 амбулаторного (стаціонарного хворого) ОСОБА_5 від 02 липня 2014 року, ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні з 16 червня 2014 року по 02 липня 2014 року з діагнозом ІХС, гострий інфаркт міокарду передньо-перегородково-верхівково-бокової ділянки лівого шлуночка, системний троболізіс, аневризма передньо-верхівкової ділянки з залученням задньої стінки лівого шлуночка, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ступінь 1, група ризику 4 (дуже високий). СН ПБ зі зниженою фракцією викиду лівого шлуночка, ІІ ФК на NYHA. Надано лікувальні і трудові рекомендації: спостереження кардіолога, дотримання дієти, руховий режим: дозована ходьба, підйом по сходах (а. с. 19 - 20 т. 1).

В 2017 році ОСОБА_5 встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням довічно, у довідці МСЕК зазначено висновок про умови та характер праці - може працювати у відповідно створених умовах, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності - відновне лікування (а. с. 12).

Згідно виписки з медичної карти № 728 амбулаторного (стаціонарного хворого) ОСОБА_5 від 19 жовтня 2018 року, ОСОБА_5 перебував на санаторному лікуванні в клінічному санаторії «Жовтень» з 26 вересня по 19 жовтня 2018 року, проведено лікування, надано лікувальні і трудові рекомендації, в тому числі обмеження щодо підйому важких речей до 4-5 кг., рухлива активність 1,5 - 2 км. (а. с. 17 - 18 т. 1).

Згідно виписки з медичної карти № 7203243 амбулаторного (стаціонарного хворого) ОСОБА_5 від 12 липня 2019 року, ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні з 08 червня 2019 року по 12 липня 2019 року з діагнозом ішемічна хвороба серця, дифузний та постінфарктний (2014 рік) кардіосклероз, тривало персистуюча форма фібриляції передсердь, тахі-нормосистолічний варіант, недостатність мітрального клапана з регургітацією ІІІ ст. недостатність тристулкового клапана з регургітацією ІІ-ІІІ ст. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 1 ступінь, ризик 4 (дуже високий), СН ПБ зі зниженою фракцією викиду лівого шлуночка (ФВ 26 %), ІІІ ФК на NYHA. Цукровий діабет, тип 2, середнього ступеня важкості, ст. медикаментозної субкомпенсації. Хронічний гепатит, неуточнений. Виписаний для амбулаторного лікування з поліпшеннями. Лікувальні та трудові рекомендації дані. Рекомендовано спостереження кардіолога за місцем проживання (а. с. 14 - 16 т. 1).

Згідно виписки з медичної карти № 17799 амбулаторного (стаціонарного хворого) ОСОБА_5 від 06 листопада 2020 року, останній перебував на стаціонарному лікуванні з 26 жовтня 2020 року по 06 листопада 2020 року з діагнозом хронічний гепатит з переходом в цироз, активна фаза, цитолічний синдром. Цукровий діабет, виписаний з рекомендаціями на амбулаторне лікування (а. с. 13 т. 1).

Позивачем надано копії фіскальних чеків за 2019 рік, якими підтверджується придбання медичних препаратів (а. с. 94 - 98 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у віці 46 років (а. с. 5 т. 1), причиною смерті згідно довідки до форми № 106/о № 020 зазначено хронічну ішемічну хворобу серця (а. с. 11 т. 1).

Згідно довідки КНП КМКЛ № 11 від 01 липня 2021 року № 907 на адвокатський запит, ОСОБА_5 дійсно працював у КНП КМКЛ № 11 на посаді інженера-програміста з 01 жовтня 2019 року по 18 листопада 2020 року (наказ від 18 листопада 2020 року № 520-к) в зв`язку зі смертю (а. с. 55 т. 1).

21 листопада 2020 року ОСОБА_1 уклала договір-замовлення на придбання-оформлення послуг похоронного призначення вартістю 18000 грн., а також оплатила поминальний обід (а. с. 105 - 108 т. 1).

21 листопада 2020 року ОСОБА_3 видано довідку про поховання, згідно якого останній здійснив поховання померлого ОСОБА_5 на Лісовому кладовищі м. Києва, про що зроблено запис в книзі реєстрації поховань за 21 листопада 2020 року (а. с. 56 т. 1).

01 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (а. с. 71 т. 1), 09 лютого 2021 року з заявою про прийняття спадщини звернувся також ОСОБА_3 (а. с. 84 т. 1).

Відповідачем ОСОБА_3 надано копію виписки із медичної карти № 14392 амбулаторного (стаціонарного хворого) ОСОБА_3 від 15 серпня 2019 року, згідно якої відповідач перебував на стаціонарному лікуванні з 23 липня 2019 року по 15 серпня 2019 року з діагнозом ІХС інфаркт міокарду передньо-перегородково-верхівково-бокової ділянки лівого шлуночка (від 22 липня 2019 року), дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 3 ступеня, дуже високий додатковий ризик. СН ІІА ст. зі зниженою систолічною функцією лівого шлуночка (ФВ 47 %), набряк легенів 04 серпня 2019 року. ХОЗЛ. Двобічна нижньодольова застійна пневмонія (а. с. 57 т. 1);

копію виписки із медичної карти № 17199 амбулаторного (стаціонарного) хворого від 06 вересня 2014 року, згідно якої ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні з 24 серпня 2014 року по 06 вересня 2014 року (а. с. 58 т. 1);

копію виписки із медичної карти № 805 амбулаторного (стаціонарного) хворого від 19 січня 2020 року, згідно якої ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні з 13 січня 2020 року по 19 січня 2020 року з діагнозом ІХС постінфарктний кардіосклероз, пароксизм фібриляції, набряк легень (а. с. 59 т. 1);

копію виписки із медичної карти № 7020 амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07 травня 2020 року, згідно якої ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні з 23 квітня 2020 року по 07 травня 2020 року з діагнозом ІХС: стенокардія напруги ІІІ ф.кл. та спокою, нестабільний перебіг, кардіосклероз постінфарктний (2019 рік), гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ступеня, ризик 4, СН ІІА ст. зі зниженою систолічною функцією лівого шлуночка (ФВ 37 %), аневризма верхівково-бокової ділянки лівого шлуночку, тромб верхівки лівого шлуночка, ХОЗЛ. Хронічний бронхіт (а. с. 60 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 02 листопада 2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського призначення пл. 3 га. в Згурівському районі Київської області, яка перебуває в оренді СФГ «Колос» на підставі договору оренди від 02 листопада 2016 року строком на 7 років з виплатою орендної плати в розмірі 4990,74 грн. за рік (а. с. 102 т. 1 зворот).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом були допитані свідки.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні засвідчила, що є сусідка позивача, мешкає в сусідньому парадному, знає сім`ю ОСОБА_8 , з відповідачем навчалася в школі. У ОСОБА_9 з батьком ОСОБА_3 були складні стосунки, з боку відповідача допомоги ОСОБА_10 не було. ОСОБА_10 допомагав своєму батьку копати город. У 2014 р. ОСОБА_10 викликали швидку допомогу, у нього стався інфаркт. Останній рік ОСОБА_10 дуже хворів, у нього боліло серце, був цукровий діабет, цироз печінки, потребував багато ліків. Два останні роки ОСОБА_10 не працював, у нього були опухлі ноги, не міг ходити. Вона ні разу не бачила, щоб відповідач приходив до ОСОБА_10 . Коли ОСОБА_10 хворів, вона до позивача заходила майже щодня. В лікарні ОСОБА_10 працював дистанційно, ремонтував ноутбуки, мобільні телефони. На дачу відповідача в ОСОБА_11 з позивачем їздили допомагати до осені 2019 року. Останні два тижні перед смертю ОСОБА_10 лише лежав.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_12 засвідчила, що вона з 1959 р. живе поверхом вище над квартирою ОСОБА_8 , у якій ОСОБА_13 став жити з 2000 року після смерті своєї бабусі. Відповідача вона ніколи не бачила, лише чула, що ОСОБА_10 та ОСОБА_14 їздили допомагати батьку на дачу. В 2019 році ОСОБА_10 працював дистанційно в домашніх умовах по обслуговуванню комп`ютерів, бо треба були гроші, він казав, що на роботу ходити не може, так як болять ноги. Вона у квартиру до позивача останній час заходила десь раз на місяць, бачила, як ОСОБА_10 сидів або лежав з опухлими ногами. ОСОБА_10 говорив, що допомоги від його батька бути не може. Після 2019 року за кермом ОСОБА_10 вже не їздив. Позивач у неї неодноразово позичала гроші, які віддавала.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_15 засвідчила, що знає сім`ю ОСОБА_8 з 1968 року. 7 чи 8 листопада 2020 року вона бачила ОСОБА_9 на дачі в ОСОБА_11 , їхні ділянки там поруч. ОСОБА_10 заносив речі, його стан був нормальним, лише виглядав блідим, казав, що останній час себе недобре почуває. Перед цим також ОСОБА_10 був там часто. Позивач приїжджала туди зрідка, за літо бачила її тричі. Сім`я ОСОБА_8 трудолюбива, сварок у відповідача з сином ніколи не було. ОСОБА_10 батьку допомагав, постійно возив відповідача по лікарнях, оплачував лікування.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_16 засвідчила, що вона сусідка по будинку з відповідачем та сусідка по дачі, їхні діти росли разом. На дачі вона бачила лише ОСОБА_9 , який був порядний і добросовісний. В Києві ОСОБА_10 вона бачила частіше, десь раз на два тижні коли він приходив до свого батька на АДРЕСА_2 . В липні 2020 року востаннє вона бачила ОСОБА_9 , коли вони разом купували саджанці на Березняках. Тоді відповідач не дозволяв ОСОБА_10 носити тяжке, говорив, що йому треба берегтися та попросив її сина занести саджанці додому. Влітку 2020 року ОСОБА_10 ходив самостійно як зазвичай.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частинами 1 та 5 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 29 липня 2020 року у справі № 388/409/18, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц, від 15 березня 2023 року в справі № 759/8653/17, який було належним чином враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у спростування позовних вимог відповідачем надано відповідь від 01 липня 2021 року № 907 на адвокатський запит, відповідно якої ОСОБА_5 дійсно працював в КНП «Київська міська клінічна лікарня № 11» на посаді інженера-програміста з 01 жовтня 2019 року по 18 листопада 2020 року, звільнений наказом від 18 листопада 2020 року № 520-к в зв`язку зі смертю (а. с. 55).

Судом першої інстанції належно оцінено у сукупності показання свідків зі сторони позивача, які засвідчили, що ОСОБА_5 працював дистанційно, мав хворі ноги, з квартири не виходив, останні два тижні перед смертю лише лежав, та показання свідків з боку відповідача, які засвідчили, що востаннє бачили ОСОБА_5 відповідно в липні 2020 року та 7-8 листопада 2020 року, на той час останній керував автомобілем, ходив самостійно без сторонньої допомоги.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги покази свідків відповідача, оскільки вони підтверджуються письмовими доказами, зокрема перебування ОСОБА_5 до дня його смерті у трудових відносинах та виконання спадкодавцем своїх трудових обов`язків, як інженера-програміста, у тому числі дистанційно, що не свідчить про перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані.

Апеляційний суд додатково звертає увагу, що працевлаштування ОСОБА_5 на роботу до КНП «Київська міська клінічна лікарня № 11» відбулось з 01 жовтня 2019 року, тобто в період часу, коли, згідно доводів позивача, ОСОБА_5 вже потребував сторонньої допомоги для самообслуговування та пересування, водночас, працездатний стан ОСОБА_5 та виконання ним трудових функцій до дня смерті такі доводи позивача спростовує.

При цьому саме по собі встановлення ОСОБА_5 інвалідності ІІ групи довічно в 2017 році не свідчить саме по собі про його безпорадний стан, як помилково вказує позивач у апеляційній скарзі, зважаючи на те, що у довідці МСЕК зазначено висновок про умови та характер праці - може працювати у відповідно створених умовах, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності - відновне лікування (а. с. 12).

Крім того, у жодному з документів медичного характеру, наданого позивачем до справи, не вбачається рекомендацій щодо встановлення постійного стороннього догляду за ОСОБА_5 в зв`язку з його фізичним станом. Особиста думка позивача або показання свідків, які не мають спеціальних медичних знань, цих обставин не підтверджують.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги, що причиною смерті ОСОБА_5 стала саме недостатність коштів на лікування. На підтвердження обставин витрачання коштів на придбання лікарських засобів позивачем надано копії 26 фіскальних чеків за 2019 рік на загальну суму 5145,82 грн. (решта 3 чеків нерозбірливі), з яких найдорожчим виявлено придбання лікарських засобів на суму 769,65 грн. одним чеком. При цьому доказів щодо розміру доходів ОСОБА_5 позивачем не надано, а отже не підтверджено недостатності його доходів для оплати лікування.

Крім того, враховуючи, що матеріали справи містять докази працевлаштування ОСОБА_5 до дня його смерті на посаді інженера-програміста, а отже і отримання ним заробітної плати, наведені обставини спростовують доводи позивача щодо скрутного матеріального становища ОСОБА_5 та необхідність отримання додаткової фінансової допомоги від батька ОСОБА_3 , який є особою пенсійного віку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки товарного сільськогосподарського призначення, яка перебуває в оренді фермерського господарства, не свідчать самі по собі про можливість ОСОБА_3 надавати фінансову допомогу працюючому синові, зважаючи на розмір орендної плати, зазначений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що становить 4990,74 грн. за рік.

Апеляційний суд критично оцінює посилання ОСОБА_1 , що вона брала кошти в борг у сусідів на лікування чоловіка. Так, свідок ОСОБА_12 дійсно підтвердила, що позивач неодноразово позичала у неї кошти, яка повертала. Проте докази витрачання цих коштів саме на лікування спадкодавця, а також докази, що кошти позичалися на прохання ОСОБА_5 в зв`язку з незадовільністю його майнового стану, в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, суду першої інстанції не доведено жодними доказами, у тому числі допитані судом свідки не були очевидцями подій, що спадкодавець ОСОБА_5 звертався до відповідача ОСОБА_3 з проханням надання будь-якої допомоги у зв`язку з хворобою, а відповідач своїми умисними діями чи бездіяльністю ухилявся би від надання такої допомоги при можливості її надання.

Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що відповідач був обізнаний про стан свого сина та надавав рекомендації щодо його лікування на власний розсуд, але умисно ухилявся від надання будь-якої допомоги.

Доводи апеляційної скарги, що неприязні та напружені стосунки сина та батька підтверджуються показаннями свідків зі сторони позивача, критично оцінюються апеляційним судом, враховуючи, що показаннями свідків зі сторони відповідача ці ж обставини були спростовані, і судом першої інстанції надано оцінку показанням свідків у їх сукупності, а також у взаємозв`язку з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції оцінені лише доводи свідків зі сторони відповідача, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, свідок зі сторони позивача ОСОБА_7 (сусідка) лише підтвердила, що не бачила, щоб ОСОБА_3 приходив до сина, а інший свідок зі сторони позивача ОСОБА_12 (сусідка) показала, що ОСОБА_5 говорив, що допомоги від його батька бути не може, однак, враховуючи, що свідком не повідомлено контекст цього висловлювання, повідомлені свідком обставини не можуть беззаперечно свідчити як про неприязні відносини з батьком, так і про потребу ОСОБА_5 отримувати відповідну допомогу від нього.

В контексті недоведеності напружених неприязних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, у цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Разом із тим ОСОБА_5 зазначеною можливістю не скористався і не склав відповідного заповіту на користь дружини ОСОБА_1 , яка, згідно доводів її позову, надавала допомогу своєму чоловіку одноособово.

Також апеляційний суд враховує, що позивачем жодним чином не доведено, що відповідач взагалі мав можливість надавати допомогу та догляд, враховуючи 1951 рік його народження, а отже станом на 2014 рік, коли, згідно доводів позивача, стан здоров`я спадкодавця став погіршуватися, досяг похилого віку, а також, згідно наданої ним медичної документації, періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні.

Наведене частково підтверджується показаннями свідків зі сторони відповідача, які підтвердили, що допомога (зокрема по господарству, на дачі) надавалася саме ОСОБА_5 своєму батькові ОСОБА_3 , а не навпаки.

На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, який узгоджуються з наведеними правовими висновками Верховного Суду, про недоведеність тверджень позивача щодо перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані та щодо ухилення ОСОБА_3 від надання спадкодавцю допомоги, й відповідно про відсутність правових підстав для задоволення позову про усунення від права на спадкування.

Доводи апеляційної скарги, що в останні місяці життя ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу та багаторічну інвалідність, у стані, коли йому потрібна була підтримка та допомога, а відповідач достовірно знав про безпорадний стан сина, проте на звернення спадкодавця та його дружини щодо необхідності здійснення догляду за сином та надання йому допомоги не реагував і свідомо ухилявся, не підтверджуються належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що з медичних документів відповідача вбачається його лікування по 6-14 днів на рік, а тому незадовільний стан власного здоров`я відповідачем не доведений, апеляційний суд відхиляє як намагання знецінити фізичний стан відповідача перед судом з метою задоволення позову, враховуючи, що у медичній документації відповідача зазначені діагнози, близькі до діагнозів, які були поставлені самому спадкодавцю (ішемічна хвороба серця, постінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст.), а також враховуючи в цілому вік відповідача, якому на день смерті сина виповнилося 69 років.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що відповідач ухилився від організації поховання, оплати послуг похоронного призначення, придбання необхідних для поховання речей, від організації поховальних обідів та їх оплати відхиляються апеляційним судом, оскільки приймання фінансової участі у похованні спадкодавця не може вважатися наданням йому допомоги у контексті ст. 1224 ЦК України, яка надається саме за життя особи, та не є обставинами, що підлягають встановленню під час розгляду справ такої категорії.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Судом першої інстанції зроблено обґрунтовані висновки, які не спростовуються доводами апеляційної скарги та які узгоджуються з наведеними правовими висновками Верховного Суду, що позивачем не надано доказів, що спадкодавець потребував допомоги саме від батька, звертався до нього за такою допомогою, а останній умисно ухилився від надання допомоги, що могло бути підставою для усунення від права на спадкування, і що при цьому ненадання допомоги саме по собі не свідчить про ухилення від надання такої допомоги.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А..