Справа № 646/2491/25
Провадження № 2/646/2263/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.11.25 м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Серпутько Д.Є.,

за участі секретаря судового засідання Соболь Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Основ`янського районного суду міста Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом АТ «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Представник АТ «СЕНС БАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 501400795 від 02.12.2021 року у розмірі 419326,01 грн, з яких: 212799,20 грн заборгованість за кредитом; 206526,81 грн заборгованість за відсотками. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг. 02.12.2021 року підписанням оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501400795 відповідач запропонував позивачу у укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. 02.12.2021 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501400795 позивач прийняв пропозицію відповідача на укладення Угоди про надання споживчого кредиту № 501400795 від 02.12.2021 року, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Станом на 22.08.2024 року за відповідачем утворилася заборгованість у зв`язку із неналежним виконанням кредитних зобов`язань у розмірі 212799,20 грн заборгованість за кредитом; 206526,81 грн заборгованість за відсотками.

Ухвалою суду від 07.04.2025 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 30.06.2025 року підготовче провадження у справі закрито, та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив здійснювати судовий розгляд без його участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, просив здійснювати розгляд справи без його участі, зазначивши, що вважає позовні вимоги АТ «СЕНС БАНК» необґрунтованими, а обставини викладені у позові, такими, що не підтверджено належними та допустимими доказами, посилаючись на те, що позивачем не надано акцепту на укладення кредитного договору, меморіальний ордер № 748667889 не підтверджує переказ позивачем кредитних коштів відповідачу, не доведено надання позичальникові відповідачу грошових коштів у розмірі та у спосіб встановлений договором.

29.08.2025 року за вх. № 38474 до суду надійшли додаткові пояснення позивача, з яких вбачається, що акцепт пропозиції укласти угоду отримано відповідачем, про що свідчить його власноручний підпис, а відповідно між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір з дотриманням приписів законодавства; позичальник відповідач отримав кредит у розмірі 215321,70 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 748667889 та виписками по рахунках; позивачем сплачено кошти у розмірі 16170 грн, з яких 2522,50 грн спрямовано на погашення кредиту, а 13647,50 грн на погашення відсотків за користування кредитом.

04.09.2025 року за вх. № 39275 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких відповідач вказує, що позивачем не надано доказів на спростування позиції відповідача, викладеної у клопотанні від 26.08.2025 року.

Враховуючи неявку сторін у судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність доказів, які містяться в матеріалах справи, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 02.12.2021 року підписанням оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501400795 відповідач запропонував позивачу у укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, а позивач надав відповідачу акцепт на укладення угоди про надання кредиту № 501400795, що підтверджується копіями оферти на укладення угоди про надання кредиту № 501400795, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та додатками до неї; копією анкети-заяви на акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк, що містить власноручний підпис відповідача, копії паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, довідки про реєстрацію місця проживання, засвідчені відповідачем.

Як вбачається із виписки по особовим рахункам з 02.12.2021 року по 22.08.2024 року в АТ «СЕНС БАНК» 02.12.2021 року позивачем надано відповідачу кредитні кошти на банківський рахунок, відкритий у АТ «СЕНС БАНК», у сумі 215321,70 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом у гривні станом на 22.08.2024 року за відповідачем наявна заборгованість у розмірі 419326,01 грн, з яких: 212799,20 грн заборгованість за кредитом; 206526,81 грн заборгованість за відсотками.

Також у наданому позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором зазначено суму сплачену відповідачем, яка становить 16170 грн, з яких 2522,50 грн спрямовано на погашення кредиту, а 13647,50 грн на погашення відсотків за користування кредитом.

02.04.2024 року позивачем направлено відповідачу вимогу про усунення порушень, згідно з якою відповідача повідомлено, що станом на дату 25.03.2024 року загальна сума заборгованості становить 381160,34 грн, а також вимога до відповідача протягом 30 календарних днів, але не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання вимоги, достроково повернути кредит у непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії, а саме: 381160,34 грн.

Ця вимога була направлена позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, що підтверджується копією опису вкладення у поштове відправлення з відділення АТ «Укрпошта».

За приписами частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються учасниками цивільної справи.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з позицією Європейського Суду з прав людини в аспекті оцінки аргументів сторін, сформовану по справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» № 303A, п. 29).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із змістом статей 626 та 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із приписами частин першої та третьої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із приписами статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частин першої - третьої статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно із абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Окрім того, суд зазначає, що у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 22.04.2024 року у справі № 559/1622/19 зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15).

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Стосовно заборгованості відповідача за основним боргом, відсотками у зазначеному позивачем розмірі суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідач отримав кредит у розмірі 215321,70 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 748667889 та виписками по рахунках; позивачем сплачено кошти у розмірі 16170 грн, з яких 2522,50 грн спрямовано на погашення кредиту, а 13647,50 грн на погашення відсотків за користування кредитом.

У якості доказу про наявність заборгованості відповідача у сумі 419326,01 грн, з яких: 212799,20 грн заборгованість за кредитом; 206526,81 грн заборгованість за відсотками, позивачем надано детальний розрахунок заборгованості.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 569/15311/21 зазначено, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

У п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Як встановлено судом, 02.04.2024 року позивач направив відповідачу вимогу про усунення порушень, у якій повідомив, що станом на 25.03.2024 року загальна сума заборгованості становить 381160,34 грн. Враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, право позивача на нарахування відсотків припинилося 25.03.2024 року. Таким чином, заборгованість станом на дату пред`явлення вимоги 25.03.2024 року становить 381160,34 грн, і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Отже, ураховуючи наведене вище, оцінивши надані докази та встановлені судом обставини справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитом та відсотками за користування кредитом станом на 25.03.2024 року, у загальному розмірі 381160,34 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, суд приходить до висновку, що у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 4574,01 грн (90,90%).

Судом встановлено, що представництво позивача було довірено Адвокатському об`єднанню «СмартЛекс», представником якого була Полетаєва Т.Ю.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року, підписану електронним підписом.

Відповідно до п. 3.1 за надання послуг, що полягають у вчиненні виконавцем дій, передбачених п. 1.1.1 та п. 1.1.2, замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі:

за підготовку і подання позовної заяви до суду 375 грн;

за отримання рішення суду 225 грн;

комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника 7,85 %.

Так, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 33517,09 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Європейський суд з прав людини висловив правову позицію, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, № 33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04).

Враховуючи висновки Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, якими визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до ч. 3 п. 2 ст. 141 ЦПК України - інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 30467,03 грн, з урахуванням пропорційного розміру задоволених позовних вимог (90,90%).

Керуючись статтями 2, 76, 89, 141, 259, 263-265, 280, 282, 289, 352, 354 та 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги АТ «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь АТ «СЕНС БАНК» () заборгованість у розмірі 381160 (триста вісімдесят одна тисяча сто шістдесят) гривень 34 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь АТ «СЕНС БАНК» () судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30467,03 гривень та судовий збір у розмірі 4574,01 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог АТ «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: АТ «СЕНС БАНК», , адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: адвокат Ладуренко Алла Олександрівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3268 від 28.01.2020.

Суддя Д.Є. Серпутько