ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/71/25 Справа № 196/520/22 Суддя у 1-й інстанції - Бабічева Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойка Юрія Олександровича на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2023 року у складі судді Бабічевої Л.П. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних (т. 1 а.с. 2-4), в обґрунтування якого посилався на те, що 08.12.2014 року сталась дорожньо-транспортна пригода під керуванням водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки.

24.12.2014 року постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 визнано винним за ст.124 КУпАП.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26.07.2016 року по справі №199/3426/16-ц з відповідача ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судові витрати в загальній сумі 87 649,61 грн.

Станом на 08.10.2020 року боргові зобов`язання за судовим рішенням суду від 26.07.2016 року ОСОБА_1 виконані не були, у зв`язку з чим рішенням рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 року з нього було стягнуто 3% річних та інфляційні витрати - грошові кошти (за період серпень 2016 року по серпень 2020 року) в сумі 51 678,68 грн, судовий збір 840,80 грн.

Оскільки відповідач рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26.07.2016 року не виконав, позивачем було зроблено розрахунок на суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з вересня 2020 року по червень 2022 року в розмірі 35 309,19 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь індекс інфляції та 3% річних на суму боргу за період з вересня 2020 року по червень 2022 року в розмірі 35 309,19 грн.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 01 вересня 2020 року по 30 червня 2022 року у розмірі 4 516 грн 79 коп, інфляційні втрати за період з вересня 2020 року по червень 2022 року у розмірі 27 241 грн 77 коп, витрати по сплаті судового збору у сумі 892 грн 56 коп, а всього 32 651 грн 12 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 189-193).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бойко Ю.О. посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити (т. 1 а.с. 213, т. 2 а.с. 2-6).

Позивач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Постанова суду набрала законної сили 05.01.2015 року (т. 1 а.с. 15).

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 26.07.2016 року по справі №199/3426/16-ц було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 85 381 грн 78 коп, судові витрати: судовий збір 867 грн 83 коп, вартість експертного висновку 1 400 грн, а всього 87 649 грн 61 коп (т. 1 а.с. 16-17). Рішення набрало законної сили 03.01.2017 року, що підтверджується відповідним записом у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання зазначеного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 26.07.2016 року видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження №53449147.

Амур-Нижньодніпровським відділом ДВС було перераховано на користь стягувача ОСОБА_2 грошові кошти, а саме: 22.10.2019 року 834 грн 60 коп, 20.10.2020 року 3 992 грн 81 коп, 26.11.2020 року 805 грн, також 29.08.2022 року кошти у сумі 82 017 грн 20 коп були перераховані стягувачу згідно платіжного доручення №2807 від 29.08.22 року. Виконавче провадження №53449147 завершено 29.08.2022 року. Вказані обставини підтверджуються листом Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області від 09.05.2023 року №17.44-34/9894, який надано на виконання ухвали Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28.04.2023 року (т. 1 а.с. 175-176).

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2021 року у справі №199/6813/20, яке набрало законної сили 23 грудня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати та 3% річних у сумі 51 678 грн 68 коп за період з серпня 2016 року по серпень 2020 року (т. 1 а.с. 19-20). Дана сума грошових коштів стягнута у зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 грошового зобов`язання згідно заочного рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 26.07.2016 року по справі №199/3426/16-ц.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції посилаючись на правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року №6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18, виходив з того, що оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Однак, не погоджуючись з розрахунком позивача щодо обрахунку інфляційних втрат та 3% річних судом першої інстанції було здійснено свій розрахунок та визначено, що сума, яка підлягає до стягнення з відповідача становить 3% річних у розмірі 4 516 грн 79 коп, інфляційні втрати у розмірі 27 241 грн 77 коп, а всього 31 757 грн 79 коп.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, внаслідок порушення грошового зобов`язання в зв`язку з невчасним невиконанням рішення суду.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Крім того, зобов`язання можуть виникати з рішень судів - ч. 5 ст. 11 ЦК України.

У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних або інший розмір процентів входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18) зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, наявність судових актів про стягнення коштів не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання з підстав виникнення відповідного боргу.

За правилом ч.ч. 1,2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи вищевикладене доводи представника відповідача про те, що на спірні правовідносини не розповсюджують норми ст. 625 ЦК України суд вважає безпідставними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі №758/16044/16-ц (провадження №61-913св17) вказано, що: «при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, висновок районного суду про зобов`язання з виплати позивачу страхового відшкодування для відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, є грошовим зобов`язанням і його невиконання тягне за собою наслідки, передбачені статтею 625 ЦК України є правильним.

Районний суд не погодився із сумою, яку позивач просив стягнути з відповідача в рахунок інфляційних втрат та 3% річних та привів свій розрахунок, який був стягнутий судом, перевірений апеляційним судом та визнаний правильним і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи скарги про те, що в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження повноважень представника Осіпова М.М. на підписання позову від імені ОСОБА_2 , визначених в ст. 62 ЦПК України, є безпідставними оскільки в матеріалах справи наявна копія довіреності, яка була чинною на момент звернення представника з позовом до суду та є належним підтвердження повноважень представника, оскільки враховуючи ціну позову справа є малозначною.

Доводи скарги про те, що судом першої інстанції не підлягали застосуванню правові висновки викладені в постанові Великої палати Верховного суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц щодо якої суддями були висловлені окремі думки, а тому вказаний висновок є однозначним та підлягає сумнівам колегія суддів відхиляє, як безпідставними та такими, що суперечать вимогам процесуального законодавства визначених в ч. 4 ст. 263 ЦПК України, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку суду враховувати позиції викладені в окремій думці, а тому такі доводи є суб`єктивною оцінкою апелянта.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойка Юрія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 26 листопада 2025 року.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна