ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9895/25 Справа № 175/3000/24 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2024 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат.

В позовних вимогах просять суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» суму 3 % річних в розмірі 79 546,51 гри. та суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 262 481,66 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 23 грудня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №1229ДИ215К 0), відповідно до якого банк зобов`язався надати та надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 75000,00 дол. США в порядку та на умовах визначених у кредитному договорі.

Відповідно до п.п. 1.2.1, 1.2.2. 4.1 кредитного договору позичальник зобов`язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни встановлені договором.

Також, 23 грудня 2005 року між банком, позичальником та ОСОБА_4 (надалі поручитель) був укладений договір поруки №1229ДИ215К, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Проте, попри взяті на себе зобов`язання позичальник та поручитель не виконували умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту, своєчасної сплати нарахованих за встановлені кредитним договором терміни та користування кредитними коштами відсотків, що призвело до утворення заборгованості.

06 жовтня 2010 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-2099/10 стягнуто солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 23 грудня 2005 року в розмірі 541284,13 грн.

13 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №2. За вказаним договором новий кредитор одержав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань в тому числі і за кредитним договором №0 від 23 грудня 2005 року та договором поруки № 1229ДИ215К від 23 грудня 2005 року До нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2013 року по справі №6-410/1897/13 замінено стягувана Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у виконавчих листах Дніпропетровського районного суду за №2-2099/10року виданих для примусового виконання рішення суду від 06 жовтня 2010 року по справі №2-2099/10року

На сьогоднішній день відповідачами рішення суду по справі №2-2099/10 не виконано.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року позов задоволено та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» суму 3 % річних в розмірі 79 546,51 грн. та суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 262 481,66 грн., що загалом складає 342 028,17 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що факт прострочення грошового зобов`язання відповідачами та його розмір не підлягає доказуванню, оскільки встановлений рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2010 року по справі №2-2099/10року, яке набрало законної сили, в підтвердження виконання якого, відповідачами жодного доказу не надано, що є їх процесуальним обов`язком. У зв`язку з вищезазначеним, загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» унаслідок прострочення відповідачами виконання зобов?язання зі сплати заборгованості визначеної рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2010 року по справі №2-2099/10 за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року складає 342028,17 грн., з яких - 79546,51 грн. - 3 % річних та 262 481,66 грн. інфляційні втрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 23 грудня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №1229ДИ215К 0), відповідно до якого банк зобов`язався надати та надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 75000,00 дол. США в порядку та на умовах визначених у кредитному договорі.

Відповідно до п.п. 1.2.1, 1.2.2. 4.1 кредитного договору позичальник зобов`язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни встановлені договором.

Також, 23 грудня 2005 року між банком, позичальником та ОСОБА_4 (надалі поручитель) був укладений договір поруки №1229ДИ215К, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Проте, попри взяті на себе зобов`язання позичальник та поручитель не виконували умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту, своєчасної сплати нарахованих за встановлені кредитним договором терміни та користування кредитними коштами відсотків, що призвело до утворення заборгованості.

06 жовтня 2010 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-2099/10 стягнуто солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк заборгованість за кредитним договором №0 від 23 грудня 2005 року в розмірі 541284,13 грн.

13 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №2. За вказаним договором новий кредитор одержав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань в тому числі і за кредитним договором №0 від 23 грудня 2005 року та договором поруки № 1229ДИ215К від 23 грудня 2005 року, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2013 року по справі №6-410/1897/13 замінено стягувана Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» у виконавчих листах Дніпропетровського районного суду ф №2-2099/10 виданих для примусового виконання рішення суду від 06 жовтня 2010 року по справі №2-2099/10року

На сьогоднішній день відповідачами рішення суду по справі №2-2099/10 не виконано.

Розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором визначено судом у національній валюті України - гривні і саме на цей розмір заборгованості позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що передбачено ст. 625 ЦК України за узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13.01.2021 року по справі № 127/13406/18.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт прострочення грошового зобов`язання відповідачами та його розмір не підлягає доказуванню, оскільки встановлений рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2010 року по справі №2-2099/10року, яке набрало законної сили, в підтвердження виконання якого, відповідачами жодного доказу не надано, що є їх процесуальним обов`язком. У зв`язку з вищезазначеним, загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» унаслідок прострочення відповідачами виконання зобов?язання зі сплати заборгованості визначеної рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2010 року по справі №2-2099/10 за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року складає 342028,17 грн., з яких - 79546,51 грн. - 3 % річних та 262 481,66 грн. інфляційні втрати.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю судового рішення, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором. Позивач зазначав, що умовами кредитного договору було передбачено відповідальність позичальника у виді сплати процентів як за правомірне користування кредитними коштами, так і за неправомірне користування цими коштами, так як ці проценти охоплюються диспозицією частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази:

- отримання первісним кредитором виконавчого листа у цивільній справі №2-2099/10 про стягнення солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 23 грудня 2005 року в розмірі 541284,13 грн.;

- пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі договором №0 від 23 грудня 2005 року в розмірі 541284,13 грн.;

- наявності виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі договором№0 від 23 грудня 2005 року в розмірі 541284,13 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2025 року у справі № 761/7294/24 (провадження № 61-4984св25) зроблено наступний правовий висновок: «У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц). З урахуванням викладеного, враховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі № 761/12826/14-ц стягнута заборгованість за кредитним договором, проте у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у справі № 761/12826/14-ц про заміну сторони стягувача відмовлено, тобто рішення суду не може бути виконане за вимогою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відсутнє виконавче провадження з примусового виконанні виконавчого листа у справі № 761/12826/14-ц та строк його пред`явлення до виконання вже закінчився, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з основного боржника 3 % річних, оскільки вимога банку (його правонаступника) про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку».

Подібні висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22 (провадження № 61-4584св24).

Доказів того, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2010 року знаходиться на виконанні матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи відсутність виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі, а також те, що строк його пред`явлення до виконання вже закінчився, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з боржника 3 % річних, оскільки вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку.

Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

Оскільки позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат були нараховані на натуральне зобов`язання, а тому слід дійти висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з боржника 3 % річних, оскільки вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, з Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судові витрати у розмірі 6156,50 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6156,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова