Номер провадження: 22-ц/813/5518/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач Комунальне підприємство «Одескомунтранс»,

- відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Одескомунтранс» до ОСОБА_1 про стягнення збитків, за апеляційною Комунального підприємства «Одескомунтранс» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Куриленко О.М.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27 листопада 2024 року від представника позивача Комунального підприємства «Одескомунтранс» до суду надійшов позов, в якому він просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Одескомунтранс» збитки в розмірі 19200 гривень та витрати зі сплати судового збору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в Комунальному підприємстві «Одескомунтранс» на посаді виконуючого обов`язки директора працював ОСОБА_1 . 24 лютого 2023 року ОСОБА_1 розпорядженням Одеського міського голови від 20.02.2023 року №175К звільнений за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

В період виконання ОСОБА_1 обов`язків директора в комунальному підприємстві «Одескомунтранс» працювали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У 2024 році за результатами перевірки Державної аудиторської служби України комунального підприємства «Одескомунтранс» були виявлені наступні порушення, а саме: 10 серпня 2021 року Малиновським районним судом м. Одеси (справа № 521/3561/21) прийнято заочне рішення згідно якого з комунального підприємства «Одескомунтранс» стягнуто на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку в сумі -74130,92 грн. (сімдесят чотири тисячі сто тридцять гривень, 92 копійки). Зазначене заочне рішення суду комунальним підприємством «Одескомунтранс» виконано. Комунальним підприємством у рахунок погашення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку було зайво виплачено кошти в сумі 14200 грн. ОСОБА_2 . Зазначає, що заборгованість за рішенням суду виплачена без урахування того, що з дня звільнення до винесення судового рішення проведено виплату заборгованості по заробітній платі в сумі 14200 грн. (04.03.2021 в сумі 9200,0 грн. та 21.04.2021 в сумі 5000,0 грн).

Крім того, 07 травня 2021 року Малиновським районним судом м. Одеси (справа № 521/6552/21) прийнятий судовий наказ, згідно якого з комунального підприємства «Одескомунтранс» стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки у сумі - 23397,97 грн. (двадцять три тисячі триста дев`яносто сім гривень, 97 копійок). Зазначений судовий наказ комунальним підприємством «Одескомунтранс» виконаний. 01.12.2021 Малиновський районний суд м. Одеси (справа № 521/6552/21) ухвалив виправити описку, допущену у судовому наказі Малиновського районного суду м. Одеси від 07.05.2021. Зазначена ухвала суду Комунальним підприємством «Одескомунтранс» також була виконана. Стверджує, що Комунальним підприємством у рахунок погашення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі середнього заробітку за весь час затримки було зайво перераховано кошти ОСОБА_3 в сумі 5000 гривень. Зазначає, що проведення зайвих виплат ОСОБА_2 та ОСОБА_3 призвело до нанесення збитків комунальному підприємству «Одескомунтранс» на загальну суму 19200 гривень.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем не доведено підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним судовим рішенням КП «Одескомунтранс» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2025 скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив в своєму рішенні пояснювальну записку відповідача, хоча в судовому засіданні було задоволено клопотання позивача про заперечення щодо долучення його до матеріалів справи. Помилковими є висновки суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи листа до відповідача з проханням повернути зайво та надмірно виплачені кошти в розмірі 19200 грн. Помилковими є твердження суду, що надана позивачем копія акту від 06.03.2024 не засвідчена належним чином та позивачем не було надано його оригіналу, оскільки остання подана в порядку встановленому чинним законодавством, з дотриманням вимог ст. 95 ЦПК України. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 130 КЗпП України. Судом не встановлено та не зазначено в чому саме полягає неправомірність дій Відповідача, які спричинили майнову шкоду позивачу та наявність безпосереднього причино-наслідкового зв`язку між завданими збитками та винними діями відповідача. Судом невірно застосовано положення ст. 132 та п. 2 ч. 1 ст.133 КЗпП та не враховано постанову Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 №12.

Позиція відповідача в апеляційному суді

Апеляційним судом надсилалась на адресу ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги, з пропозицією надати відзив на апеляційну скаргу.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1, 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (19200 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

У Комунальному підприємстві «Одескомунтранс» на посаді виконуючого обов`язки директора працював ОСОБА_1 , який був призначений на посаду розпорядженням Одеського міського голови від 15.07.2021 року № 1035К з 19 липня 2021 року тимчасово, на період до заміщення посади директора Комунального підприємства «Одескомунтранс» відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 11).

Розпорядженням Одеського міського голови від 20.02.2023 року №175К ОСОБА_1 , 24 лютого 2023 року, звільнений з посади виконуючого обов`язки директора Комунального підприємства «Одескомунтранс» за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 12).

Згідно наказу Комунального підприємства «Одескомунтранс» від 29.09.2017 №81/2017 прийнято на посаду водія з 02.10.2017 ОСОБА_2 (а.с. 13).

Згідно наказу Комунального підприємства «Одескомунтранс» від 10.02.2021 №10/2021 звільнено 10.02.2021 ОСОБА_2 , водія автомобіля сміттєвоз, звільнено за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 14).

Згідно наказу Комунального підприємства «Одескомунтранс» від 14.08.2018 №105/2018 прийнято на посаду бухгалтера з 15.08.2018 ОСОБА_3 (а.с. 15).

Згідно наказу Комунального підприємства «Одескомунтранс» від 17.02.2021 №13/2021 звільнено 17.02.2021 ОСОБА_3 , бухгалтера І категорії, звільнено за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 16).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 10.08.2021 по справі №521/3561/21 позовні вимоги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , до Комунального підприємства «Одескомунтранс» () про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КП «Одескомунтранс» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) 104 133,33 грн. (сто чотири тисячі сто тридцять три гривні тридцять три копійки). Стягнуто з КП «Одескомунтранс» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримка фактичного розрахунку, а саме з 10.02.2021 року по 10.08.2021 року включно в сумі 74 130,92 гривень. Визначена судом сума заробітної плати та середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з КП «Одескомунтранс» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені судові витрати в сумі 7432, 32 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно судового наказу Малиновського районного суду м. Одеси від 07.05.2021 по справі №521/6552/21 стягнуто з Комунального підприємства «Одескомунтранс» (, юридична адреса: м. Одеса, вул. Братів Поджіо, 4) на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки за період з 17.02.2021 по 06.05.2021 включно у розмірі 23397 (двадцять три тисячі триста дев`яносто сім) гривні 97 копійок. Стягнуто з Комунального підприємства «Одескомунтранс» (, юридична адреса: м. Одеса, вул. Братів Поджіо, 4) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.12.2021 по справі №521/6552/21 виправлено описку, допущену у судовому наказі Малиновського районного суду м. Одеси від 07.05.2021 по цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з Комунального підприємства «Одескомунтранс», а саме: викладено перший абзац резолютивної частини судового наказу у наступній редакції: «Стягнути з Комунального підприємства «Одескомунтранс» (, юридична адреса: м. Одеса, вул. Братів Поджіо, 4) на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 14549 (чотирнадцять тисяч п`ятсот сорок дев`ять) грн. 98 коп., середнього заробітку за весь час затримки за період з 17.02.2021 по 06.05.2021 року включно у розмірі 23397 (двадцять три тисячі триста дев`яносто сім) гривні 97 копійок».

У позовній заяві зазначено, що вказані рішення Малиновського районного суду м.Одеси Комунальним підприємством «Одескомунтранс» виконані. Однак, відповідачем було зайво виплачено ОСОБА_2 14200 гривень та ОСОБА_3 зайво перераховано 5000 гривень. Представник позивача зазначає, що проведення зайвих виплат ОСОБА_2 та ОСОБА_3 призвело до нанесення збитків Комунальному підприємству «Одескомунтранс» на загальну суму 19200 грн.

Відповідно до Акту від 06.03.2024 №15-14-11/16 Державної аудиторської служби України Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Одескомунтранс» за період з 01.01.2021 по 30.09.2023, встановлено переплату по виплаті заробітної плати за судовими рішеннями (а.с. 21-31).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо мотивування відмови в задоволенні позову.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП).

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому суддям слід використовувати визначення вини, викладене в ст.ст. 2325 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

У ч.3 ст.130 КЗпП зазначено, що за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Так, відповідно до ч.1-2 ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві

Відповідно до п.2 ст.133 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 з наступними змінами, а саме виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, а в разі, коли справа вирішується після звільнення працівника - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Відповідно до ч. 2 3 ст. 130 КЗпП при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На підставі п.2 ч.1 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням (абз.1 п.6 постанови Пленуму ВС №14).

До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв`язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов`язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми її заподіювачами. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило (абз.2 п.6 постанови Пленуму ВС №14).

Відповідно до п.20 зазначеної постанови судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст..233 КЗпП України строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції серед іншого виходив з того, що позивачем не було надано оригіналу вищевказаного акту.

Так, дійсно в матеріалах справи наявна копія Акту від 06.03.2024 року №15-14-11/16, яка містить відмітку з оригіналом згідно, у відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України.

Однак, вказана копія є неналежної якості, оскільки деякий текст документа не можливо дослідити через його погану якість.

Посилання апелянта на те, що суд позбавив їх права надати оригінал вказаного доказу не відповідає дійсності. Оскільки матеріалами справи не встановлено відмову суду у дослідженні оригіналу доказу.

Крім того, апелянт не був позбавлений можливості надати до апеляційного суду вказаний доказ.

Так, відповідно до матеріалів справи вбачається, що згідно до розпорядження міського голови м. Одеса, від 15.07.2021 №1035К ОСОБА_1 було призначено виконуючим обов`язки директора комунального підприємства «Одескомунтранс» з 19.07.2021. Та звільнено розпорядженням міського голови м. Одеси №175К від 20.02.2023 за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП з 24.02.2023. (а.с. 11, 12)

Відповідно до Акту від 06.03.2024 року №15-14-11/16 Державної аудиторської служби України Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Одескомунтранс» за період з 01.01.2021 по 30.09.2023, встановлено переплату по виплаті заробітної плати за судовими рішеннями (а.с. 21-31).

Вимогою Управління південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області «Щодо усунення порушень законодавства» вимагало від КП «Одескомунтранс» серед іншого забезпечити відшкодування відповідно до норм ст. 1166 ЦК України на користь підприємства зайвих витрат, заподіяних внаслідок неправильного нарахування і виплати заробітної плати. (а.с. 32 34)

Позивачем було надано копію Статуту КП «Одескомунтранс» затвердженого рішенням Одеської міської ради №1681-VIII від 29.11.2023, в якому містяться положення щодо компетенції Директора підприємства.

Однак колегія суддів звертає увагу, що вказаний статут затверджено (29.11.2023) вже після звільнення ОСОБА_1 (24.02.2023), таким чином позивачем не було надано копію статуту, який був дійсний на момент повноважень ОСОБА_1 в статусі виконуючого обов`язки директора підприємства та в якому було зазначено обсяг повноважень та обов`язків останнього.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що КП «Одескомунтранс» зверталось до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування надмірно виплачених сум, та відмову останніх в поверненні надлишково виплачених сум.

Таким чином, звернення до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , колегія суддів вважає передчасним.

Крім того, відповідно до Акту від 06.03.2024 №15-14-11/16 Державної аудиторської служби України Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області в частині порушення ст. 94 КЗпП ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», якою було встановлено проведення зайвих виплат коштів комунального підприємства в сумі 14200 грн. ОСОБА_2 , та в сумі 5000 грн. ОСОБА_3 , відповідальною особою за достовірність ведення бухгалтерського обліку в період проведення виплат була заступник головного бухгалтера КП «Одескомунтранс».

З вказаної копії Акту від 06.03.2024 №15-14-11/16 не можливо встановити конкретну особу, яка була відповідальною за достовірність ведення бухгалтерського обліку та позивачем не було надано її посадову інструкцію.

Оскільки в даному випадку можлива солідарна матеріальна відповідальність, заподіяна з вини кількох працівників, та повинна визначатись для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності.

Крім того, відповідно до пункту 2 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність окремого кола працівників: керівників підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів та їх заступників, за широкий спектр порушень трудових обов`язків, що потягли пряму дійсну шкоду.

На підставі п.2 ч.1 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням (абз.1 п.6 постанови Пленуму ВС №14).

Тобто, в даному випадку встановлено обмежену матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку.

Позивачем не було надано доказів розміру виплат ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню, з метою перевірки чи не перевищує розмір дійсної шкоди, середнього місячного заробітку останнього.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються.

При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця).

Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав.

Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав, позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не було надано належних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог, жодних клопотань в суді першої інстанції заявлено не було.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Таким чином дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не було доведено, що саме на ОСОБА_1 покладена повна матеріальна відповідальність відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 133 КЗпП.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги КП «Одескомунтранс» є частково обґрунтованими, тому підлягають частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови .

В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Одескомунтранс» задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:

Судді: