Номер провадження: 88-ц/813/17/25
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгеніївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, -

встановила:

У серпні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , подане по цивільній справі №947/22065/23 за позовною заявою ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. було залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. на ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у справі за поданнями приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. про примусове проникнення до житла боржника та тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

12 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, у якій заявник просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року змінити в мотивувальній частині шляхом виключення визнання судом зловживання процесуальними правами приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є.

Заява обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи в силі висновки суду першої інстанції про зловживання приватним виконавцем процесуальними правами, не досліджував всі подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , а також не досліджував ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. від 07 серпня 2024 року, ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В. від 15 серпня 2024 року та ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В. від 15 серпня 2024 року.

Судом апеляційної інстанції не досліджувались подання про обмеження у праві виїзду боржника за межі України, не встановлено, що ці подання містили різні підстави звернення, тому висновок про зловживання є передчасним.

Також судом апеляційної інстанції не було встановлено, що, констатуючи у мотивувальній частині ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року про зловживання приватним виконавцем процесуальними правами, в резолютивній частині не зазначено про наслідки такого зловживання, передбачені ст. 44 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 18 листопада 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року за нововиявленими обставинами необхідно відмовити, з наступних підстав.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску прти Румунії» («Brumarescu v. Romania»), п. 61). Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» («Ryabykh v/ russia»), п. 52), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2016 року у справі «Устименко проти України», п. 46).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Порядок перегляду судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільних справах врегулювано главою 3 розділ 5 ЦПК України.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Згідно положень ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Відповідні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 372/4154/18.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у вказаній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі.

Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, апеляційній та касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості надати цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Здійснюючи процедуру перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами, суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (п. 7.4-7.5)).

Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені ч. 2 ст. 423 ЦПК України, відсутні, а також якщо обставини, визначені ч. 2 ст. 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/10129/17 від 22 січня 2019 року (пункти 27, 28)).

Не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, новий доказ або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювали суди під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/819/18 від 14 квітня 2021 року (пункт 6.38)).

У даному випадку, заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у зв`язку з нововиявленими обставинами обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи в силі висновки суду першої інстанції про зловживання приватним виконавцем процесуальними правами, не досліджував всі подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , а також не досліджував ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. від 07 серпня 2024 року, ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В. від 15 серпня 2024 року та ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21 серпня 2024 року.

У той же час, з мотивувальної частини постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року вбачається, що колегія суддів погодилась із доводами суду про те, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. неодноразово зверталась до Київського районного суду м. Одеси з поданнями про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , які ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. від 07 серпня 2024 року, ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В. від 15 серпня 2024 року та ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В. від 15 серпня 2024 року були залишені без задоволення.

Таким чином, судом апеляційної інстанції була надана правова оцінка вищевказаним судовим рішенням при ухваленні постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, а відтак, такі обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не можуть бути визнані судом нововиявленими.

Крім того, ухвали суду першої інстанції існували під час ухвалення постанови судом апеляційної інстанції, про їх існування було беззаперечно відомо заявнику та суду, а відтак, безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що ненадання судом правової оцінки вказаним судовим рішенням є нововиявленою обставиною.

Фактично, шляхом подачі заяви про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у зв`язку з нововиявленими обставинами ОСОБА_1 намагається здійснити переоцінку доказів, якім вже була надана правова оцінка судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи, що є неприпустимим.

Колегія суддів також приймає до уваги, що доводи заяви ОСОБА_1 про те, що судом апеляційної інстанції не досліджувались подання про обмеження у праві виїзду боржника за межі України, не встановлено, що ці подання містили різні підстави звернення, а також про те, що судом апеляційної інстанції не було встановлено, що, констатуючи у мотивувальній частині ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року про зловживання приватним виконавцем процесуальними правами, в резолютивній частині не зазначено про наслідки такого зловживання, передбачені ст. 44 ЦПК України, - по своїй суті є доводами касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, у відкритті провадження за якою було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку про відсутність правових підстав для перегляду постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року за нововиявленими обставинами, так як обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не є нововиявленими у розумінні ст. 423 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 429, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року відмовити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року залишити в силі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе