УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 278/4874/24

провадження № 61-7825ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд) - судді-доповідача Пархоменка П. І., суддів Гудими Д. А., Краснощокова Є. В. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчук Максим Олександрович, на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2025 року

У справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування дітей на утриманні,

постановив ухвалу про таке:

I. Короткий зміст заяви

1. У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі - заявник) звернувся до суду з заявою встановлення факту перебування дітей на утриманні.

2. Заява мотивована таким:

- з 27 серпня 2024 року заявник перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ;

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживають разом із 2012 року та мають спільну дитину - ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- на утриманні ОСОБА_1 , перебуває ще двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто діти дружини від першого шлюбу, біологічним батьком яких є ОСОБА_3 ;

- встановлення факту необхідне для подальшого вирішення питання щодо отримання можливості звільнитися з військової служби;

- з 2012 року він (заявник) фактично здійснює утримання та виховання дітей своєї дружини від першого шлюбу;

- колишній чоловік дружини не бере участі у вихованні дітей, не спілкується з ними, не цікавиться їх навчанням, не надає матеріальної допомоги;

- всі діти проживають разом із заявником та його дружиною;

- заявник виконує всі права і обов`язки як батько щодо дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

- біологічний батько дітей не займається їх вихованням та не надає жодних коштів на їх утримання.

3. У зв`язку із чим заявник просив:

встановити факт перебування на утриманні заявника ( ОСОБА_1 ) трьох дітей віком до 18 років: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІІ. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

4. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2025 року у відкритті провадження відмовлено.

5. Суд мотивував ухвалу тим, що:

- подана заява не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини;

- з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

6. Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2025 року ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2025 року залишено без змін.

7. Постанова апеляційного суду мотивована таким:

- в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право;

- заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу - батька, який утримує дітей, для подальшого вирішення питання про звільнення з військової служби;

- встановлення такого факту може мати негативні наслідки для біологічного батька дітей;

- встановлення цього факту не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки існує спір про право щодо участі в утриманні дітей;

- існує спір про право щодо участі одного з батьків у утриманні дітей, який може вирішуватися у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

ІІІ. Короткий зміст касаційної скарги

8. 13 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Янчук М. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

9. Касаційна скарга мотивована таким:

- відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 19 лютого 2022 року № 2232-XII - категорія осіб, які мають право на звільнення з військової служби - жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років;

- документи, що підтверджують право на звільнення - рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК);

- юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК;

- відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту перебування на утриманні, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК;

- якщо перебування дитини на утриманні не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим особі відмовлено у здійсненні його права, і цей факт неможливо встановити в позасудовому порядку, така особа має право звернутись до суду із заявою про встановлення відповідного факту в порядку окремого провадження;

- сама по собі мета встановлення юридичного факту не може свідчити про наявність спору про право, тому підстави для закриття провадження у справі відсутні.

-

ІV. Мотиви, з яких Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

10. Верховний Суд робить висновки, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі частин четвертої та шостої статті 394 ЦПК.

11. Вказаними нормами ЦПК (див. пункт 10) передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

12. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

13. Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

14. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК).

15. У пункті 5 частини другої статті 293 ЦПК передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

16. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

17. Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

18. Велика Палата Верховного Суду виробила сталий підхід про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18).

19. З іншої сторони, статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

20. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

21. Частиною першою статті 121 СК передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

22. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

23. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III ).

24. За приписами частини другої статті 150 СК батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

25. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

26. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

27. Відповідно до статті 15 СК сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

28. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

29. У частині четвертій статті 15 СК визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

30. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК).

31. З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

32. Далі цей суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду висновувала, що оскільки Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

33. У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 , просить встановити факт перебування трьох дітей на його утриманні. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який утримує дітей, для подальшого вирішення питання про звільнення з військової служби.

34. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 діти дружини від першого шлюбу, біологічним батьком яких є ОСОБА_3 .

35. З огляду на викладене, правильним є висновок судів про наявність у справі спору про право. Зокрема, спору щодо участі біологічних батьків (відомості про яких внесені до свідоцтв про народження) у вихованні та утриманні своїх дітей та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, і підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

36. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з такими висновками судів, проте вони не спростовують правильність застосування судами норм процесуального права.

37. Посилання в касаційній скарзі напостанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 є нерелевантним для спірних правовідносин. Висновки, викладені в ній, стосувались особливостей визначення адміністративної та цивільної юрисдикцій. Цей спір пов`язаний із специфікою позовного та окремого провадження, що характерно для цивільної юрисдикції.

38. В свою чергу суди у цій справі врахували відповідну практику Верховного Суду із вказаного питання і обґрунтовано послались на неї в оскаржуваних судових рішеннях.

39. З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені у скарзі доводи висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 258-261, 394 ЦПК, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчук Максим Олександрович, на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у справі № 278/4874/24.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: П. І. Пархоменко

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков