ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7962/25 Справа № 205/89/24 Суддя у 1-й інстанції - Курбанова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Стрельник Н.М. на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат по сплаті комунальних послуг, -

В С Т А Н О В И В

В січні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що він є фактичними власником та основним квартиронаймачем квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований в зазначеній квартирі з 09.07.2001 року по цей день, про що має відповідний запис в паспорті. На позивача за вказаною адресою також оформлено всі договори з комунальними службами. Відповідно до довідки про зареєстрованих в квартирі осіб від 04.10.2023 року в спірній квартирі наразі зареєстровані три особи: ОСОБА_1 - основний квартиронаймач; ОСОБА_3 колишня дружина; ОСОБА_4 донька. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, їх донька та відповідач залишились проживати в спірній квартирі, так як в них не було іншого житла.

Позивач з червня 2018 року по цей час проживав окремо, та в спірній квартирі з того часу не мешкав. За час проживання відповідача в спірній квартирі накопились борги по комунальним послугам, які відповідач не сплачувала та які наявні по цей день, та які сплачувати відмовляється.

З квітня 2022 року відповідач з донькою переїхали проживати за іншою адресою та у спірній квартирі не проживають уже більше ніж півтора року.

Так, за час проживання відповідача в спірній квартирі накопились борги в розмірі: 31 618,13 грн. за постачання теплової енергії; 760,84 грн. за абонентське обслуговування; 15 506,11 грн. за послуги з централізованого водовідведення, абонентське обслуговування водопостачання та абонентське обслуговування водовідведення. Разом борг відповідача за комунальні послуги становить: 47 885,08 грн. Станом на день складання даної позовної заяви відповідач зареєстрована у спірній квартирі. Починаючи з квітня 2022 року по це день відповідач не мешкає у спірній квартирі, що підтверджується актом про не проживання від 08.11.2023 року. Борги які залишились після відповідача наразі сплачуються самостійно позивачем. Позивач зазначив, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи складається з: 1073,60 грн. судовий збір за вимогу немайнового характеру; 7000 грн. витрати на професійну допомогу адвоката; 43 грн. - витрати на надсилання позову з додатками відповідачу.

Просив стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті комунальних послуг в розмірі 47 885 гривень 08 коп. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції вважає незаконним, необґрунтованим, та таким, що прийнято із порушенням норм матеріального права, а відповідно таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі.

Зазначив, що згідно Акту, складеного органом самоорганізації населення Будинковий комітет «Караваєва-1» від 08.11.2023 року ОСОБА_1 з червня 2018 року по день складення акту не проживав в квартирі за АДРЕСА_2 . Відповідачка з донькою перестали жити за цією адресою з квітня 2022 року. Тобто відповідачка з донькою жили в спірній квартирі самостійно без апелянта з червня 2018 року по квітень 2022 роки, користувалася послугами комунальних служб. Рахунки за отримані послуги не сплачувала.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 47 885,08 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено наявність права вимоги до відповідача по стягненню витрат зі сплати комунальних послуг, зокрема доказів підтвердження обставини повного виконання ним зобов`язань.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно форми «А», основним квартиронаймачем є квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.03.2008 року ДП «Житлово-експлуатаційне управління» ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» видано ордер №3 ОСОБА_1 , родина якого складається з 2 людей на право зайняття 2 кімнат №80 площею 49,9 кв.м. в житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі рішення адміністрації ДП ЖЕУ. Склад родини: ОСОБА_1 основний квартиронаймач, ОСОБА_6 тітка.

Згідно договору найму житла в будинках житлового фонду ДП ЖЕУ ВАТ «Дніпротрансбуд» від 27.03.2008 року, укладеного між ДП ЖЕУ ВАТ «Дніпротрансбуд» та ОСОБА_1 наймачем наймодавець надає наймачу та членам його сім`ї ОСОБА_6 у безстрокове користування житло за адресою: АДРЕСА_1 , житлове приміщення загальною площею 77,2 кв.м., що складається з 2 кімнат житловою площею 45,9 кв.м.

Згідно довідки органу самоорганізації населення Будинковий комітет «Караваєва-1» від 04.10.2025 року №22, за адресою АДРЕСА_1 (загальна площа 77,2 м.кв.) зареєстровані три особи: ОСОБА_1 з 09.07.2001 р. основний квартиронаймач, ОСОБА_7 донька, ОСОБА_8 колишня дружина.

Згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.10.2018 року №205/6662/18, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 розірваний.

Відповідно до квитанції ЄРЦ КП «Теплоенерго» заборгованість по оплаті послуг з постачання теплової енергії та абонобслуговування становить 31618,13 грн.

Згідно договору реструктуризації заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення від 19.09.2023 року, укладеного між КП «Дніпроводоканал» та ОСОБА_1 підприємство надає боржникам в розстрочку солідарно з усіма повнолітніми особами, зареєстрованими у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , на щомісячне рівномірне погашення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, згідно графіку внесення щомісячних платежів, утворилась станом на 01.09.2023 року у розмірі 15506,68 грн. по особовому рахунку № НОМЕР_1 , згідно з наступним графіком: з 01.09.2023 року до 31.08.2026 року щомісяця 430,74 грн. до 10 числа.

Згідно акту від 08.11.2023 року ОСОБА_1 з червня 2018 року та до теперішнього часу не проживав за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не проживають з квітня 2022 року.

Відповідно до платіжних інструкцій ОСОБА_1 в 2023 та 2024 роках проводив оплату послуг КП «Теплоенерго», КП «Дніпроводоканал» ДМР.

Згідно з частинами другою, третьою, четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулювання у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі стандартів, нормативів, норм і правил, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Зобов`язання з оплати витрат за житлово-комунальні послуги, наданих за адресою спільної квартири сторін є солідарними, що передбачається статтею 541 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином той зі споживачів комунальних послуг, хто виконав солідарний обов`язок щодо їх сплати, має право вимагати від іншого споживача їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Зазначене також кореспондується з висновками Верховного Суду у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц відповідно до яких у випадку, коли хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 наголошував на тому, що у період з червня 2018 року по квітень 2022 року він не проживав у квартирі АДРЕСА_2 . Фактичне проживання та користування комунальними послугами здійснювала його колишня дружина разом із дочкою в результаті чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 47 885,08 грн., яка складається з: 31 618,13 грн. за постачання теплової енергії; 760,84 грн. за абонентське обслуговування; 15 506,11 грн. за послуги з централізованого водовідведення, абонентське обслуговування водопостачання та абонентське обслуговування водовідведення.

На підтвердження зазначеного до позову було додано довідку будинкового комітету та акт, які доводять проживання відповідача разом зі спільною дитиною сторін у спірний період в квартирі АДРЕСА_4 , а на підтвердження розміру заборгованості рахунок-повідомлення ЄРЦ КП «Теплоенерго» та КП «Дніпроводоканал», які підтверджують наявність заборгованості у вказаних вище сумах станом на 01.10. 2023 року без помісячного розрахунку.

В процесі розгляду справи теплопостачальною організацією та водоканалом було надано помісячний розрахунок заборгованості за спірний період з червня 2018 року по квітень 2022 року, які містили зовсім інші суми заборгованості. Зокрема за послуги з водопостачання та централізованого водовідведення було нараховано 12 019,85 грн. з яких 1 350 грн. було оплачено, при цьому заборгованість станом на 03.09.2024 року значилась як відсутня. За послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування було нараховано 28 248,43 грн., з яких сплачено 1 850 грн.

Також на підтвердження того, що позивачем було сплачено заборгованість за комунальними послугами до позовної заяви додано платіжні інструкції датовані 2023 та 2024 роками, тобто датами, які не включено у спірний період. Крім того в них не було зазначено за який період здійснюється оплата комунальних послуг, а тільки адреса та вид таких послуг.

Таким чином, позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що він особисто погасив заборгованість, яка утворилась за період з червня 2018 року по квітень 2022 року і у нього виникло право зворотної вимоги (регресу) у відповідача, як споживача комунальних послуг.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і зміні рішення суду з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 47 885,08 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Стрельник Н.М. залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: