КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

установив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 08 вересня 2014 року, який за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року розірвано. Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За судовим наказом №761/5428/20, який видано 22 серпня 2020 року, з відповідача стягуються аліменти у розмірі частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовий наказ було пред`явлено до примусового виконання. Відповідач не виконує свої зобов`язання, щодо належної та своєчасної сплати аліментів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, станом на 20 травня 2022 року заборгованість за аліментами становить 127844,83 грн.

За її розрахунками розмір пені становить 460477,70 грн., але оскільки неустойка (пеня) не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, то просить стягнути з відповідача 127844,83 грн.

Вказане і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасно сплачені аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 127844,83 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що відповідач не міг не знати, що в нього є дитина, і що потрібно сплачувати кошти на її утримання, тим більше, що він сам стверджує про усну домовленість між нею та ним, про добровільну оплату таких коштів.

Твердження відповідача про те, що він дізнався про рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини лише 24 червня 2022 року, у зв`язку з чим почав здійснювати погашення боргу по аліментам -не відповідає дійсності, тому що перша оплата від відповідача була здійснена в примусовому порядку виконавчою службою, а не ним добровільно, та перший платіж був лише в жовтні 2024 року, а наступний платіж тільки в квітні 2025 року.

Жодних доказів, що станом на час розгляду справи існуюча на час подання позову заборгованість за аліментами була погашена відповідачем, а станом на даний час існує лише незначна сума заборгованості за 2025 рік - не має. Заборгованість яка б вона не була, існує і по даний час.

Суд першої інстанції взагалі не зазначив, якими саме доказами підтверджується факт того, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась не з вини відповідача, оскільки судом першої інстанції не зазначено жодного доказу, на підставі якого він дійшов вказаного висновку, також не зазначено, чим доведено відповідачем вжиття усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів.

Крім того, відповідач не заперечував існування у нього заборгованості зі сплати аліментів та її часткове погашення частинами на протязі певного часу.

Просила суд, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що заперечує вину у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, так як не був обізнаний з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, та дізнався про її наявність лише 24 червня 2022 року.

Матеріали виконавчого провадження не містять даних про направлення йому, як боржнику, постанови про відкриття виконавчого провадження 19 березня 2021 року та будь-яких інших постанов, винесених в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, а також доказів вручення йому процесуальних документів в межах зазначеного виконавчого провадження.

Судом першої інстанції вірно враховано, що станом на час розгляду справи існуюча на час подачі позову заборгованість за аліментами була ним погашена, а станом на даний час сума заборгованості погашена повністю, що підтверджується постановою старшого державного виконавця від 12 листопада 2025 року «про зняття арешту з коштів».

Крім цього, судом першої інстанції також враховано відсутність майнових претензій до нього, щодо сплати аліментів з моменту набрання судовим наказом законної сили (09 квітня 2020 року) до відкриття виконавчого провадження (18 березня 2021 року).

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За судовим наказом №761/5428/20 від 09 квітня 2020 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 отримала судовий наказ 22 вересня 2020 року.

Судом було витребувано матеріали виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу №761/5428/20, з якого встановлено, що заява про відкриття виконавчого провадження до Шевченківського ВДВСЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла 18 березня 2021 року, виконавче провадження було відкрито 19 березня 2021 року.

Разом з позовною заявою надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_1, за яким станом на 20 травня 2022 року заборгованість зі сплати аліментів складає 127844,83 грн.

Як вбачається з розрахунку неустойки (пені) за несвоєчасно сплачені аліменти, який виготовлений позивачем, за період з 18 лютого 2020 року по 30 квітня 2022 року позивач нарахувала 460477,70 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що відповідач був обізнаним про винесення судового наказу та пред`явлення позивачем судового наказу №761/5428/20 з метою примусового виконання матеріали справи не містять, що свідчить про те, що відповідач був позбавленим можливості добровільно виконати покладені на нього обов`язки, щодо сплати аліментів.

Таким чином, судом першої інстанції не встановлені обставини свідомого ухилення відповідача від виконання свого обов`язку в частині сплати аліментів за період з 18 лютого 2020 року по 30 квітня 2022 року, а тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що підстави для стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відсутні.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 1 та 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків, щодо дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасно сплачені аліменти на утримання неповнолітньої дитини за період з 18 лютого 2020 року по 30 квітня 2022 року у розмірі 127844,83 грн., що фактично відповідає розміру заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період станом на час подачі позову в межах виконавчого провадження за розрахунками позивача.

Так, за змістом ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі не встановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення ст. 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини 1 та 2 ст. 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч.1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів, що в повній мірі було виконано відповідачем.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19.

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №316/639/18 зазначено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі №572/1689/16-ц (провадження № 61- 311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

У даному випадку судом правильно встановлений факт відсутності доказів того, що відповідач був обізнаним про винесення судового наказу та пред`явлення позивачем судового наказу №761/5428/20 з метою примусового виконання, що свідчить про те, що відповідач був позбавленим можливості добровільно виконати покладені на нього обов`язки щодо сплати аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відсутні, оскільки, не встановлені обставини свідомого ухилення відповідача від виконання свого обов`язку в частині сплати аліментів за період з 18 лютого 2020 року по 30 квітня 2022 року.

В ході розгляду справи, судом першої інстанції не встановлено винних дій ОСОБА_2 в умисному ухиленні від сплати аліментів, адже матеріали виконавчого провадження не містять даних про направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, будь-яких інших постанов, винесених в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, а також доказів вручення йому процесуальних документів в межах зазначеного виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає встановленим, що у відповідача відсутня вина у несвоєчасній сплаті аліментів, чого скаржником не спростовано при розгляді її апеляційної скарги.

Вказані обставини не можуть свідчити про наявність винних дій чи бездіяльності відповідача, щодо навмисного ухилення його від сплати аліментів на утримання дитини.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідачем була надана постанова старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві Коваленка Є.І. про зняття арешту з коштів від 12 листопада 2025 року, згідно якої, встановлено, що боржником ОСОБА_2 погашено заборгованість зі сплати аліментів у повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази, які б свідчили, що відповідачем була погашена заборгованість за аліментами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не доведено вжиття усіх залежних від нього заходів, щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до ст. 89ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст. 89, ст. 264, ст. 265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні висновки по заявленим вимогам та навів мотивовані оцінки аргументів позивача, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справі доказів.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, то рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба