ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 635/2954/25

провадження № 22-ц/818/4423/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс»,

третя особа Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2025 року в складі судді Якішиної О.М.

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», третя особа Акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору припиненим та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 14.03.2018 між нею та АТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. З причини утворення заборгованості, у вересні 2019 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № 0 від 14 березня 2018 року у розмірі 164267,55 грн, а також судові витрати у розмірі 2464,01 грн.

Рішенням Харківського району Харківської області від 17.08.2020 з неї на користь АТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за договором № 0 від 14 березня 2018 року про надання споживчого кредиту у сумі 142478,72 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30.12.2020 рішення суду першої інстанції змінено та з неї стягнуто заборгованість за договором №0 від 14.03.2018 року у розмірі 142563,36 грн та 2140,26 грн суми судового збору, сплаченого при зверненні до судів першої та апеляційної інстанції.

16.01.2021 АТ «УкрСиббанк» отримало виконавчі листи по справі №643/14457/19.

26.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрито виконавче провадження № 64660257 на підставі виконавчого листа № 643/14457/19.

11.03.2024 вказане виконавче провадження №64660257 закінчено, оскільки в ході примусового виконання заборгованість за виконавчим документом, а також основна винагорода приватного виконавця і витрати виконавчого провадження стягнуто у повному обсязі.

Так, 02.04.2021 нею сплачено суму в розмірі 25 000,00 грн, 23.06.2021 сплачено 3000,00 грн, 16.12.2021 сплачено 1460,00 грн, 07.03.2024 сплачено 132 056,00 грн. Всього нею сплачено суму заборгованості з урахуванням винагороди приватного виконавця в розмірі 161 516,00 грн. Таким чином, фактично вона сплатила повну суму боргу на користь банку з урахуванням того, що вказана сума боргу була чітко встановлена рішенням суду.

Зазначила, що у грудні 2024 року представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» почали телефонувати на її особистий номер телефону та вимагати погашення заборгованості в розмірі 364 194,17 грн.

17.12.2024 засобами поштового зв`язку нею отримано Повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором №0 від 14.03.2018 року. Вказаним листом повідомлено, що новим кредитором у зобов`язанні по договору №0 від 14.03.2018 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на підставі договору факторингу №284 від 09.12.2024.

Вважала вказану суму боргу та подальші вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» незаконними з огляду на те, що нею було в повному обсязі виконано зобов`язання за договором №0 від 14.03.2018 року.

Посилалася на те, що їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 150 000,00 грн.

Просила визнати кредитний договір №0 від 14.03.2018, укладений між нею та АТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», припиненим; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на її користь моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги того факту, що пункт 3.9 кредитного договору не застосовується до випадків несвоєчасного виконання позичальником судового рішення про стягнення боргу. Тобто зобов`язання за кредитним договором з 30.12.2020 трансформувалися на зобов`язання з виконання судового рішення, яким було закріплено суму заборгованості, що складається як з основного боргу, так і відсотків та комісії. У зв`язку з цим, кредитор за законом має право на нарахування відсотків визначених законом згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, але вказані відсотки не є відсотками що входять до складу кредитного договору. Суд першої інстанції безпідставно послався на наявність у боржника заборгованості в розмірі 364 194,17 грн, яка виникла на підставі пункту 3.9 Договору за період невиконання рішення суду. Таким чином, висновки суду про наявність у позичальника заборгованості за період невиконання рішення суду, що розрахована за ставкою 62% річних, замість 3% річних є незаконними та такими, що не відповідають сталій судовій практиці. Вважає, що висновок суду про обрання позивачем способу захисту як визнання договору припиненим замість визнання припиненим зобов`язання є окремою підставою для відмови у позові, є формальним та таким, що не направлений на реальний та ефективний захист позивача що є споживачем кредитних послуг. Юридичним наслідком належного виконання зобов`язання є припинення зобов`язання. Таким чином, з моменту виконання боржником зобов`язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення. У зв`язку із тим, що нею було обрано правомірний та ефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів, тому визнання кредитного договору № 0 від 14.03.2018 припиненим знаходиться в межах позовних вимог та підлягали задоволенню з огляду на обставини по справі.

08 вересня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» АТ «УкрСиббанк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначило, що судом у справі №643/14457/19 підтверджено право кредитора нараховувати відсотки за ст. 625 ЦКУ в розмірі 62% річних доводи апелянта про не можливість застосування п. 3.9 кредитного договору є не обґрунтованими так як ця обставина встановлена постановою апеляційного суду. У правовідносинах між новим кредитором ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» та ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 14.03.2018 інший (ніж в Законі) розмір процентів (на прострочену суму зобов`язання) встановлено п. 3.9 кредитного договору. Визначена в постанові суду заборгованість була погашена боржницею в березні 2023 року. Отже прострочена заборгованість у тому числі за тілом кредиту існувала до 14.03.23 (дата зарахування коштів АТ «УкрСиббанк» в погашення кредиту). Враховуючи, що прострочена заборгованість не була погашена своєчасно право на стягнення відсотків за ст. 625 ЦКУ продовжує існувати. Не пред`явлення до ОСОБА_1 позову про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦКУ не є підставою для визнання зобов`язання припиненим. Враховуючи те, що пунктом 15 Перехідних положень ЦКУ встановлено мораторій на застосування неустойки в період дії карантину та не зазначено про ст. 625 ЦКУ, нарахування процентів за ст. 625 ЦКУ у період дії карантину є правомірним. Ані до позовної заяви ані до апеляційної скарги не додано доказів протиправної поведінки відповідача, не наведено обґрунтування виникнення душевних страждань, що пов`язані з протиправною поведінкою відповідача, а отже вимоги про стягнення моральної шкоди є не доведеними. До позовної заяви ОСОБА_1 не додано квитанції про сплату судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди, тому в цій частині позов підлягає залишенню без руху на підставі ст. 185 ЦПКУ. Враховуючи можливість позивачки отримати безоплатну правову допомогу, вважало, що наявні підстави для відмови у стягненні витрат на правову допомогу позивача.

10 грудня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Працевитий Г.О. подав до суду клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке мотивовано тим, що у проміжок часу з 09:00 до 14:00 в приміщенні його офісу буде відсутнє електропостачання, що унеможливлює його участь у судовому засіданні. Між тим, виходячи з того, що доводи та міркування ОСОБА_1 детально викладено як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, позиція позивачки з часу розгляду справи судом першої інстанції не змінилась, нові докази не подавались, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.03.2018 між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0 про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п.3.9 договору за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка в розмірі 62,00% річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором та починає нараховуватись на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі, і нараховується до моменту погашення такої заборгованості (а.с.135-138).

Рішенням Харківського району Харківської області від 17.08.2020 у справі № 643/14457/19 позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором № 0 від 14 березня 2018 року про надання споживчого кредиту у сумі 142478,72 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 2137,17 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30.12.2020 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2020 року змінено, стягнуто на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 заборгованість за договором №0 від 14.03.2018 року про надання споживчого кредиту у розмірі 142563,36 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» 2140,26 грн судового збору, сплаченого при зверненні до судів першої та апеляційної інстанцій; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.73-81).

На виконання вказаного судового рішення 16 січня 2021 року Харківським районним судом Харківської області видано виконавчий лист (а.с.29).

26.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрито виконавче провадження № 64660257 на підставі виконавчого листа № 643/14457/19 виданого 16.01.2021, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором №0 від 14.03.2018 року про надання споживчого кредиту у розмірі 142563,36 грн (а.с.30).

11.03.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. виконавче провадження №64660257 закінчено, оскільки в ході примусового виконання заборгованість за виконавчим документом, а також основна винагорода приватного виконавця і витрати виконавчого провадження стягнуто у повному обсязі (а.с.31).

Згідно наданих копій квитанцій в межах виконавчого провадження ОСОБА_1 сплачено 02.04.2021 - 25 000,00 грн, 23.06.2021 - 3000,00 грн, 16.12.2021 - 1460,00 грн, 07.03.2024 - 132 056,19 грн (а.с.32-34).

09.12.2024 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 284, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором № 0 від 14.03.2018, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , перейшли до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на суму 364194,17 грн (а.с.19-26).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 390/2243/17 (провадження № 61-8649св19), від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21), від 29 червня 2022 року у справі № 183/1983/19 (провадження № 61-1089св22), від 26 жовтня 2022 року у справі № 335/4805/21 (провадження № 61-8117св22), від 27 листопада 2024 року у справі № 757/12831/19 (провадження № 61-10038св24).

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Установивши, що заявлені позивачкою позовні вимоги (про визнання припиненим договору кредиту) не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у їх задоволенні саме з підстав обрання позивачкою неналежного способу захисту, який не передбачений законом.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання кредитного договору припиненим, тому вони також задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.

Пред`являючи позов, як уже зазначалося, ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір №0 від 14.03.2018, укладений між нею та АТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», припиненим; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на її користь моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн

У позові позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що нею було в повному обсязі виконано зобов`язання за договором №0 від 14.03.2018 року.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23, від 27 листопада 2024 року у справі № 757/12831/19 (провадження № 61-10038св24).

У справі, яка переглядається, позивачка посилалася на правильні норми права, які регулюють питання припинення зобов`язань, однак заявила вимоги про припинення кредитного договору, а не припинення зобов`язання, що є неналежним способом захисту порушеного права. Колегія суддів вважає, що визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором без заявлення таких вимог позивачем порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.

При цьому позивачка не позбавлена права звернутися до суду із належно обраним способом захисту прав (визнання припиненими зобов`язання), а тому відсутні підстави вважати, що права позивачки на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина