П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 755/2397/23

Провадження №22-ц/824/1/13902/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 10 грудня 2025 року

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Невмержицьким Віталієм Івановичем, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року, ухваленого у складі судді Диби О.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 , якого було замінено правонаступником ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики .

Позов обґрунтовано тим, що 15.07.2021 між ОСОБА_3 (позикодавець-1), від імені якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (позикодавець-2) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив 3385200 грн: у позикодавця-1 - 2708160 грн, у позичальника-2 - 677040 грн, та зобов`язався повернути до 15.07.2022 включно. Вказаний договір було оформлено у письмовому вигляді, а також на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем була власноручно написана розписка.

За умовами договору відповідач зобов`язався повернути суму позики у повному розмірі еквівалентному сумі позики вираженій у доларах США, та повертати позику щомісяця готівкою згідно офіційного курсу НБУ на момент здійснення оплати, а саме: позикодавцю-1 по 43680 грн (еквівалент 1600 доларів США), позикодавцю-2 по 10920 грн (еквівалент 400 доларів США), щомісячно починаючи з 15.08.2021, з виплатою останнього платежу до 15.07.2022 позикодавцю-1 суми у розмірі 2227680 грн (еквівалент 81600 доларів США), а позикодавцю-2 суми у розмірі 556920 грн (еквівалент 20400 доларів США).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між сторонами було укладеного договір іпотеки посвідчений 15.07.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., за умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно - нежилі приміщення з АДРЕСА_1 .

Проте відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення позивачу отриманих сум позики, за період з 15.07.2021 по 22.01.2022 повернув частину суми позики у розмірі 324709,40 (еквівалент 11562,10 доларів США), у зв`язку з чим фактичний розмір заборгованості склав 87637,90 доларів США, що з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 13.02.2023 становить 3204795,19 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 3204795,19 грн, нараховану відповідно до умов договору позики пеню у розмірі 7270028,10 грн, а також судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.02.2023 цивільну справу передано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.03.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.07.2023 до участі в справі залучено правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 25.09.2024, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.07.2021 у розмірі 3204795 (три мільйона двісті чотири тисячі сімсот дев`яносто п`ять) грн 19 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3285, 22 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав всі умови договорів належним чином, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе договорами зобов`язань, що є порушенням норм чинного законодавства України та умов вказаних договорів.

Також вказав, що відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості відповідачу нараховано пеню за 2021-2022 роки, суд приходить до висновку про залишення позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені на користь позивача без задоволення та часткове у зв`язку з цим задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Невмержицький В.І. подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не порушувались умови договору до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та відповідачем здійснювалися регулярні платежі по взятому на себе зобов`язанню відповідно до умов договору.

Вказує, що частину заборгованості було виплачена у розмірі 324 709,40 грн, що еквівалентно 11 962,44 дол. США, а тому заборгованість складає 2 383 455,60 грн.

Зазначає, що договір відступлення права вимоги є неправомірним, оскільки його було укладено за довіреністю ОСОБА_3 його представником Слободенюк О.В. разом з тим у неї були відсутні вказані повноваження, оскільки у представника не було повноважень оскільки довіреність не видавалась та є підробленою.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Невмержицький В.І підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гончаренко С.М. в режимі відеоконференцзв`язку проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 15.07.2021 між ОСОБА_3 (позикодавець-1), від імені якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (позикодавець-2) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив 3385200 грн: у позикодавця-1 - 2708160 грн, у позичальника-2 - 677040 грн, та зобов`язався повернути до 15.07.2022 включно (т.1 а.с.11-13, ). Вказаний договір позики було укладено в письмовому вигляді. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем також була власноручно написана розписка (т.1 а.с.10, зворот).

Згідно п.п.2.2,3.3,3.4 договору позичальник зобов`язався повернути суму позики у повному розмірі еквівалентному сумі позики вираженій у доларах США, та повертати позику щомісяця готівкою згідно офіційного курсу НБУ на момент здійснення оплати, а саме: позикодавцю-1 по 43680 грн (еквівалент 1600 доларів США), позикодавцю-2 по 10920 грн (еквівалент 400 доларів США), щомісячно починаючи з 15.08.2021, з виплатою останнього платежу до 15.07.2022 позикодавцю-1 суми у розмірі 2227680 грн (еквівалент 81600 доларів США), а позикодавцю-2 суми у розмірі 556920 грн (еквівалент 20400 доларів США).

У відповідності до п.п.4.1.1,4.1.2 договору позичальник зобов`язався повернути отриману ним суму позики в розмірі та строки погоджені сторонами у п.1.1 цього договору; щомісячно у строки та в розмірах передбачених цим договором повертати суму позики згідно з графіком установленим п.2.2 цього договору.

Відповідно до п.5.3 договору сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків повернення суми позики, встановлених умовами цього договору, позичальник сплачує на користь позикодавців пеню у розмірі 1% від суми простроченого та належного до сплати чергового платежу за кожен день прострочення. Сплата пені не позбавляє позикодавців права на звернення стягнення на предмет іпотеки та/або звернення до суду чи іншого захисту свого порушеного права.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між сторонами було укладеного договір іпотеки посвідчений 15.07.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., за умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно - нежилі приміщення з АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14,зворот).

Оригінали договорів та розписок знаходяться у позивача.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Системний аналіз норм статті 1046, 1047 ЦК України свідчить, що, оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті такого договору сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не порушувались умови договору до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.

Так дійсно апеляційний суд погоджується, що повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України призвело до погіршення соціальної та економічної ситуації в Україні, що могло спричини порушення сплати кредитних зобов`язана відповідача.

Разом з тим, з позовом про стягнення грошових коштів позивач звернувся 22 лютого 2023 року тобто через рік з початку повномасштабного вторгнення, відомостей про намагання відповідача реструктурувати борг або звернення до позивача з відстрочкою в матеріалах справи відсутні.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що зобов`язання за договором позики мають бути виконанні належним чином відповідно до ст. 526 ЦК України, жодних норм про зупинення боргових зобов`язань на час введення в Україні воєнного стану відсутні, а тому посилання на вказані обставини є необґрунтованими.

Отже, посилання на загальні наслідки війни без подання конкретних і допустимих доказів не можуть бути підставою для відмови у позові чи звільнення від виконання договірного обов`язку зі сплати боргу.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 500/5194/16 від 11 вересня 2024 року «відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. У той же час тлумачення не може створювати нові умови договору, а виключно роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складають права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб виконання сторонами умов правочину.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення (з`ясування) його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень.

У справі, яка переглядається, зазначивши про необхідність повернення суми, еквівалентної 65 000 дол. США, сторони погодили, що одиницею виміру суми коштів, яка підлягає поверненню за цим зобов`язанням, є долар США. Тобто змістом зобов`язання є повернення заборгованості в розмірі, який еквівалентний 65 000 дол. США на момент повернення боргу.

Валюту платежу сторони у договорі не визначили. Водночас, на переконання Великої Палати Верховного Суду, відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами - резидентами.

Отже, здійснюючи тлумачення пункту 2 договору від 09 червня 2016 року № 24В/К/2/1, Велика Палата Верховного Суду констатує, що належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами є повернення грошових коштів у національній валюті, сума яких є еквівалентною 65 000 дол. США на момент платежу.

Реагуючи на такі доводи відповідача, Велика Палата Верховного Суду нагадує зміст частини другої статті 533 ЦК України, згідно з якою якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях, сторони в укладеному ними договорі не погодили.

У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання, в зв`язку з чим спір підлягає вирішенню судом. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив.

Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження).

Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права.

Натомість стягнення судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у сумі, еквівалентній 65 000 дол. США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам частини другої статті 533 ЦК України.

На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14).

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення».

Відповідно до п. 3.3.1 договору який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 позичальник зобов`язується повернути позикодавцям суду позики в повному розмірі, еквівалентному сумі позики, вираженій у доларах США в строк та в розмірі встановлені у п. 1.1 п. 2.1 . 2.2 цього договору.

Отже, враховуючи викладене суд дійшов висновку, що стягненню підлягає саме сума яка виражена в доларах а саме 87 637,90 дол. США несплаченої частини заборгованості, з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 13.02.2023 становить 3 204 795,19 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що частину заборгованості було виплачена у розмірі 324 709,40 грн, що еквівалентно 11 962,44 дол. США, а тому заборгованість складає 2 383 455,60 грн, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір відступлення права вимоги є неправомірним, оскільки його було укладено за довіреністю ОСОБА_3 його представником ОСОБА_4 разом з тим у неї були відсутні вказані повноваження, оскільки у представника не було повноважень оскільки довіреність не видавалась та є підробленою, є необґрунтованими, оскільки в даній справі предметом спірних правовідносин є стягнення заборгованості за договором позики, зустрічного позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимогу у вказаній справі заявлено не було, також в матеріалах справи відсутні відомості про звернення з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальний принцип приватного права «Дозволено все, що прямо не заборонено законом», а також такі засади цивільного права, як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (див. коментар до ст. З ЦК). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину) вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов?язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Коментована стаття передбачає два шляхи спростування презумпції правомірності правочину:

1) визнання неправомірності, а отже і недійсності правочину прямим приписом закону.

У цьому випадку правочин є недійсним уже тому, що визначений, як такий у законі. Він неправомірний і не створює правових наслідків, будучи недійсним уже в момент вчинення, оскільки припис закону існує і забороняє такі дії зараз і на майбутнє. Такий правочин є нікчемним і спеціальне визнання його недійсним у судовому порядку не потребується. Але суд може визнати такий правочин дійсним (див. коментар до ст. 215 ЦК). Нікчемним є, наприклад, правочин, укладений з порушенням вимоги про обов?язкову нотаріальну форму (див. коментар до ст. 219);

2) визнання неправомірності, а отже, і недійсності правочину судом.

У цьому випадку презумпція правомірності правочину діє в момент укладення правочину, оскільки він не порушує заборони конкретної норми закону (або в момент укладення правочину порушення закону залишається прихованим, невідомим іншим особам). Проте, його правомірність може бути оспорена однією зі сторін або іншою заінтересованою особою, а відтак - правочин може бути визнаний судом недійсним. Однак варто звернути увагу на те, що й суд може визнати правочин недійсним на підставах, встановлених законом (див. коментар до ч. З ст. 215 ЦК). Тобто, і в цих випадках презумпція правомірності може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії. Втім, правом суду є виходити з того, що припис із забороною може міститися або у спеціальних нормах ЦК (ст. 222, 223, 225 та ін.), або випливати із правил 13 ЦК про межі здійснення цивільних прав (див. коментар до ст. 13).

Враховуючи викладене та презумпцію правочину доки договір відступлення права вимоги не визнано в встановленому законом порядку недійсним або нікчемним для розгляду справи він є чиним та на підставі вказаного у суду відсутні підстави вважати вказаний договір недійсним або нечинним.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Невмержицьким Віталієм Івановичем- залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна