ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7861/25 Справа № 932/9469/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, на рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 21 травня 2025 року у цивільній справі номер 932/9469/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (Шевченківського районного суду м. Дніпра) звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 06.05.2015 року, мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 03.08.2013 року позивач проживає із сином ОСОБА_3 , самостійно виховує та утримує його. Мати ОСОБА_3 проживає за межами України, сина не виховує не утримує. Метою встановлення факту позивач вказує отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра від 21 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Келембет І.М., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 21 травня 2025 року по цивільній справі №932/9469/24 повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути відповідачки на користь позивача судові витрати в розмірі 3027,90 гривень.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим через неналежне з`ясування обставин справи, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

ОСОБА_1 самостійно утримує свого сина ОСОБА_3 , оплачує його навчання, додаткові заняття, забезпечує всі потреби свого сина, а саме придбання одягу, взуття, харчування, медичне лікування, повноцінний відпочинок.

ОСОБА_2 проживає окремо в місті москва російської федерації по АДРЕСА_1 , з серпня 2013 року, не виховує та не утримує сина ОСОБА_3 , не спілкується з ним, аліменти на утримання сина не сплачує.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 виповнилося 14 років і він чітко визначився, що буде проживати з батьком ОСОБА_1 на території України.

Метою встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини є повна реалізація прав ОСОБА_1 , як батька дитини, а також оформлення відповідно до діючого законодавства документів, необхідних для отримання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Позовна вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 пов`язана з встановленням факту самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_1 сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і виникає з сімейних правовідносин, тому не пов`язана з публічно-правовими відносинами ОСОБА_1 з Державою і не є спором з приводу проходження військової служби чи соціального захисту військовослужбовців.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Келембет І.М. доводи апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити., рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2 та третя особа Управління-служба у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 132, 133, 134).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4-7, том 1).

Відповідно до відомостей з ЄДРСР встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2017 року у справі №200/4459/17 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, відібрано у ОСОБА_1 та його батьків дитину ОСОБА_3 та повернуто матері (https://reyestr.court.gov.ua/Review/66980234).

Вказаним вище рішенням встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який припинений 06.05.2015 року, а також було встановлено, що відповідачами, одним з яких є ОСОБА_1 , вчинено протиправні дії, свавільно змінено місце проживання 7-річної дитини без згоди її матері, позивачки по справі, чим порушено права дитини в частині місця її проживання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2024 року виконавчий лист у справі №200/4459/17 визнано таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із досягненням дитиною ОСОБА_3 14 років, а відповідно набуття ним права самостійно визначати з ким із батьків він буде проживати (а.с. 9-10).

Позивачем долучено документи на підтвердження отримання ним доходу, наявності у нього житла, оплати занять сина (а.с. 12-15,18-29, 39-49 том 1).

Допитані в суді першої інстанції свідки - батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що позивач самостійно виховує сина та є хорошим батьком, відповідачка не цікавиться сином.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та не залучення у якості відповідача державу, а також того, що справа має розглядатись в порядку окремого провадження, що виключає можливість задоволення позову окремо за кожним із обставин.

Проте, апеляційний суд не може погодитись в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Частина п`ята цієї статті встановлює права одного з батьків щодо самостійного вирішення деяких питань за певних обставин без узгодження з другим батькою.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Разом з тим, з настанням певних юридичних фактів (недієздатність, позбавлення батьківських прав, тощо), що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Вказаний правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палити Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення

учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на теперішній час мешкає з батьком позивачем ОСОБА_1 .

З рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2017 року у справі №200/4459/17 вбачається, що у позивача ОСОБА_1 та його батьків відібрано дитину ОСОБА_3 та повернуто матері відповідачці ОСОБА_6 .

В межах справі №200/4459/17 судом було встановлено, що ОСОБА_1 вчинив протиправні дії, свавільно змінив місце проживання 7-річної дитини без згоди її матері, позивачки по справі, чим порушили права дитини в частині місця її проживання.

Проте, рішення суду першої інстанції з причин досягнення дитиною 14-річного віку не підлягає виконанню, про що вказано в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2024 року.

Апеляційний суд вважає, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог правильно не взяті до уваги судом першої інстанції з наведених вище обставин, а до пояснень свідків суд відноситься критично, оскільки вони є заінтересованими особами (батьки позивача).

Апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утриманні сина.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б беззаперечно свідчили, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.

Ті обставини, що мати дитини проживає окремо, не свідчать про те, що позивач самостійно виховує дитину, оскільки вказані обставини не позбавляють матір дитини батьківських прав і не залишають дитину без материнського виховання.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, проте припустився помилки в мотивуванні даного рішення, навівши декілька підстав для відмови у позові, що є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення лише в його мотивувальній частині, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Келембет Ілона Миколаївна, задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 21 травня 2025 року в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року.

Судді: