Дата документу 04.12.2025
Справа № 334/7223/25
Провадження № 2/334/3872/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року Дніпровський районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

за участю секретаря Мохунь М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2025 року до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя, надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних.

Позов обґрунтовано тим, що 15 червня 2007 року між ОСОБА_1

та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено Кредитний договір №0.

Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 05 березня 2014 року у цивільній справі №334/6752/13-ц за позовом Банка до ОСОБА_1 ухвалено рішення про стягнення заборгованості Кредитним договором № 0 від 15.06.2007 року у розмірі 26 519,15 швейцарських франків.

Виконавчий лист у справі № 334/6752/13-ц перебував на виконанні останній раз 04.10.2016 року (виконавче провадження завершено у зв`язку із відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення). В подальшому на виконанні не перебував. Рішення у справі №334/6752/13-ц не виконано навіть частково.

02 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНАКТИВ» було укладено Договір факторингу № 50, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором відступлено до ТОВ «ФК «ФІНАКТИВ».

12 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «ФІНАКТИВ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» було укладено Договір факторингу №50/1, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором відступлено до ТОВ «ФК«ПОЗИКА».

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» є єдиним вдасником всіх прав вимога за вищезазначеними Кредитним договором, у тому числі прав на отримання всіх платежів.

У зв`язку з невиконанням Боржником обов`язку щодо повернення коштів (розмір суми заборгованості встановлений рішенням від 05.03.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі № 334/6752/13-ц) розмір заборгованості складає З 942,98 шв. франків., з яких: 3%річних (в шв.франках) 3942,98 шв. франків (нараховано в період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року).

Станом на дату звернення до суду вищевказані суми заборгованості погашені не були.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість, що складається з розміру 3% річних 3942,98 шв. франків. грн. та судові витрати у розмірі 2422,40 грн.

Ухвалою судді від 08.09.2025 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу роз`яснено право подання відзиву на позовну заяву, відповідно до ст. 178 ЦПК України.

26.09.2025 року, через систему «Електронний суд» відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що виконавчий лист, виданий 20.08.2014 р. на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2013 р. у справі № 334/6752/13-ц, перебував на виконанні у відділі виконавчої служби останній раз 04.10.2016 р. і його було повернуто стягувачу, в подальшому на виконанні не перебував. При цьому Позивач замовчує, що 15.02.2019 року звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу дублікатів виконавчих листів у справі № 334/6752/13-ц. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.03.2019 р. (дата набрання законної сили 19.03.2019) у справі № 334/6752/13-ц (провадження № 6/334/98/19) у видачі дублікату виконавчого листа було відмовлено, оскільки заявником не надано підтвердження свого права грошової вимоги за цими виконавчими листами, а також не наведено доказів його втрати та поважності причин пропуску строку пред`явлення його до виконання. В Ухвалі встановлено, що зrідно п. 17.4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що дублікат виконавчого листа може бути виданий, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, однак строк пред`явлення виконавчих документів до виконання, встановлений ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, який набрав чинності 09.03.2011 року та діяв на момент видачі листів, становив 1 рік та на момент звернення представника ТОВ «ФК «Позика» до суду з даною заявою закінчився. Таким чином, Позивач пропустив строк пред`явлення виконавчих листів до виконання, тобто втратив право захисту в судовому (примусовому) порядку цих вимог, оскільки стадія виконавчого провадження це завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень судів (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»). Тобто вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, оскільки між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не може бути застосовано положення статті 625 ЦК України.

27.10.2025 року, через систему «Електронний суд» відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності, в якому просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних в розмірі 3 942, 48 швейцарських франків і відмовити в повному обсязі в задоволенні позову, покласти судові витрати на позивача.

27.10.2025 року, через систему «Електронний суд», представник позивача ТОВ «ФК «ПОЗИКА» подав заяву в якій вказав, що відповідачем подано відзив із пропуском процесуальних строків. Просив позовні вимоги у справі задовільнити, розглядати справу без участі представника позивача.

17.11.2025 року, через систему «Електронний суд» відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності.

04.12.2025 року, через систему «Електронний суд», представник позивача ТОВ «ФК «ПОЗИКА» подав додаткові пояснення у справ, в яких вказав, що строки позовної давності зупинені з 12.03.2020 року у зв`язку із введенням карантину, в подальшому зупинені у зв`язку із введення на території держави військові стану, тобто строки позовної давності не спливли.

В судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «ПОЗИКА» не з`явився, 04.12.2025 року подав додаткові пояснення в яких просив розгляд даної справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, 04.12.2025 року, через систему «Електронний суд» подав заяву в якій просив розгляд даної справи проводити без його участі, відмовити у задоволенні позову з урахуванням його позиції, які викладена в відзиві та в заяву про застосування строків позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 05.03.2014 року, позовну заяву ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Преміум Інжінірінг» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованими за користування кредиту та пені, було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 15.06.2007 року в сумі 26519,15 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 04.07.2013 року становить 223 596,86 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати в сумі 2 235, 97 грн. В задоволенні іншої частини відмовлено.

02.12.2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» було укладено договір факторингу №50/1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитом №0 від 15.06.2007 року, укладеним між яким ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ».

Відповідно до договору факторингу №50/1, укладеного 02.12.2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ», сторонами погоджена форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних, розміру заборгованості кожного з боржників. Форма реєстру боржників наведена в додатку №1.1 до цього договору.

12.12.2016 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» та ТОВ «Фінансова компанія «Позика» було укладено договір факторингу №50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитом №0 від 15.06.2007 р., укладеним між яким ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Позика».

Згідно до договору факторингу №50/1-1, укладеного 12.12.2016 р. між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» та ТОВ «Фінансова компанія «Позика», сторонами погоджена форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних, розміру заборгованості кожного з боржників. Форма реєстру боржників наведена в додатку №1.1 до цього договору.

Вказані обставини встановлені в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2017 року, якою було замінено стягувача Публічне акціонерне товариство його правонаступником Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Позика» у виконавчому провадженні Серія ВП № 52179050 відкритому дата 12 вересня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 26 519,15 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом 04.07.2013 року становить 223 596,86 гривень».

Звертаючись до суду із відповідним позовом, ТОВ «ФК «Позика» вказувало, що оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором, зобов`язання ОСОБА_1 перед товариством не було припинено та не було виконано відповідачем належним чином, дане зобов`язання продовжує діяти й на момент звернення до суду, є триваючим правопорушенням, ТОВ ФК «Позика» просило стягнути з відповідача 3% річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини щодо виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування норм статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Результат правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Враховуючи викладене, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів згідно рішення суду, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач просив застосувати позовну давність.

У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

У законі визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24) зроблено висновок, що «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Позивач зважуючи на вимоги вказаного пункту Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України, просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, посилаючись на зупинення строків позовної давності.

Так, відповідно до п.19 Прикінцевих положень ЦК України, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом зупиняється на строку дії воєнного стану.

Законом України 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до пункту 31 частини 11 статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", затверджений Указ Президента України 24 лютого 2022 року N 64/2022, яким в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який, у подальшому, продовжено і який триває досі.

Законом України від 15 березня 2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17 березня 2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Норми Перехідних положень, і ті що передбачають подовження строку позовної давності і ті, що забороняють зокрема нарахування інфляційних втрат та 3% річних на період воєнного стану, насамперед спрямовані на захист інтересів, як у цій справі, слабкої сторони у договірних правовідносинах, задля обмеження додаткових можливостей недобросовісного кредитора, який зловживає правами, та своїми діями порушує права відповідача на захист від притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу.

Як зазначено вище рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2014 у цивільній справі №334/6752/13 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором.

12.12.2016 року між ПАТ «ФК «ФІНАКТИВ» (який є правонаступником ПАТ «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» було укладено договір факторингу №50/1-1, згідно умов якого позивачу на користь ТОВ ««ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» було відступлено право вимоги, зокрема за договором №0 від 15.06.2007 року.

Таким чином, з 2016 року позивач не був обмежений у можливості звернення до суду у будь-який час з вимогами застосування наслідків порушення зобов`язання у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, між тим обрав саме час на період воєнного стану, коли всі учасники цивільних правовідносин є максимально вразливими, зокрема і щодо додаткового тягаря фінансової відповідальності, тому дії кредитора у цьому випадку не є добросовісними.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України, стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таким чином, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню із таким позовом.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи,ТОВ ФК «Позика» з вимогою про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК трьох відсотків річних за період з 12.03.2017 року по 23 лютого 2022 року звернулося 01 вересня 2025 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому суд приходить до висновку про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог товариства згідно пред`явлених ним вимог (періоду нарахування боргу) щодо стягнення 3% річних.

Аналізуючи викладені обставини справи, беручи до уваги в сукупності всі докази, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 3% річних з пропуском позовної давності, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 128, 141, 258, 259, 263- 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», місцезнаходження: 04052, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Баруліна Т. Є.