ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9844/25 Справа № 199/5598/24 Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025 року та на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2025 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року Позивач звернувся до суду з позовною заявою та заявленою вимогою визнати недійсним договір купівлі продажу, укладений 25 вересня 2023 року між ОСОБА_4 , в інтересах якого на підставі нотаріальної довіреності, посвідченої 31 травня 2023 року нотаріусом Цівцівалде Давидом у м. Тбілісі, діяла ОСОБА_6 (донька відповідача -1), та ОСОБА_5 , щодо купівлі продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 (РНОНМ 101), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєвою М.М. (реєстр 3589)

Позов мотивовано тим, що правочин є фраудаторним, направлений на вчинення боржником дій на шкоду кредитору, а саме продаж власного майна на користь третьої особи з метою його приховування від звернення стягнення кредитора, яким є позивач.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про невиконання відповідачем-1 ОСОБА_4 зобов`язання за договором позики №18/02-01, укладеним 18 лютого 2022 року між ним, як засновником ТОВ «АТОЛ», та ОСОБА_7 , який діяв в інтересах ТОВ "АТОЛ", як директор товариства, та отримав поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в розмірі 950 000,00 грн. для використання її для потреб підприємства. Отримані кошти ОСОБА_4 на рахунок товариства не вніс, у строк, встановлений на повернення позики до 18 лютого 2023 року їх не повернув; про стягнення цих коштів ухвалено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №199/4859/23) від 01 травня 2024 року, яким позовні вимоги задоволені, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 950 000,00 грн. заборгованості за договором позики та судові витрати (9 500,00 грн.).

Рішення звернуто до виконання (ВП 75404359), виконання неможливо, адже за судового розгляду справи №199/4859/23 про стягнення боргу в Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області відповідач-1 ОСОБА_4 продав своїй кумі - відповідачу-2 ОСОБА_5 , за заниженою ринковою вартістю майно, яке перебувало в його власності - житлове приміщення АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025 року позов задоволено та ухвалено визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 вересня 2023 року, укладений між ОСОБА_4 , в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , житлового приміщення АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєвою Мариною Михайлівною (реєстр 3589).

Рішення суду мотивовано тим, що договір купівлі - продажу, укладений 25 вересня 2025 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є фраудаторним правочином, тобто укладеним на шкоду кредитора.

Рішення суду мотивовано тим, що договір купівлі - продажу, укладений 25 вересня 2025 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є фраудаторним правочином, тобто укладеним на шкоду кредитора.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_3 адвоката Тернової Інни Валентинівни про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Доповнено резолютивну частину рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу абзацом наступного змісту: стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 605 грн. 60 коп. з кожного з відповідачів окремо, з оплатою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 00 коп. з кожного з відповідачів окремо, усього судових витрат - 6 605 грн. 60 коп. з кожного відповідачів окремо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення та додаткове рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додатковго рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 18 лютого 2022 року між ОСОБА_3 (засновником ТОВ «АТОЛ») та Кєcкюлою А.Е., який діяв в інтересах ТОВ "АТОЛ", було укладено договір позики №18/02-01, за умовами якого відповідач-1 отримав поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в розмірі 950 000,00 грн. для використання її для потреб підприємства; факт передачі кошів підтверджується актом приймання передачі коштів.

Відповідно до умов п. 2.2 зазначеного договору, отриману позику протягом п`яти днів з дня отримання, позичальник зобов`язався внести на розрахунковий рахунок ТОВ «АТОЛ», тобто до 23 лютого 2022 року Укладаючи договір, його учасники у п. 1.5 погодили, що до 18 лютого 2023 року позичальник зобов`язується повернути позику (фінансову допомогу) в повному обсязі шляхом передачі грошових коштів у готівковій формі особисто позикодавцю на підставі акту приймання-передачі. Об`єкт позики вважається повернутим з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Досудові заходи щодо виявлення майна боржника (відповідача -1) підтверджуються інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №323999251 від 24 лютого 2023 року, складеною приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О.(а.с. 64- 66) за параметрами запиту - РНОКПП НОМЕР_1 , який присвоєний відповідачу-1, на підставі якої встановлено, що останній на час проведення перевірки мав у власності нерухоме майно - житлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2021 року, посвідченого приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., та частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (РНОНМ 120), право спільної сумісної власності на яке підтверджене свідоцтвом про право власності, яке видане 18.01.2000 року Павлоградським житвідділом (інші частини квартири належать членам його родини (дружині ОСОБА_8 , сину ОСОБА_9 та донці ОСОБА_6 ).

01 травня 2024 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №199/4859/23) позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , де третя особа ТОВ «АТОЛ», про стягнення боргу за договором позики були задоволені: стягнуто з ОСОБА_4 950 000,00 грн. заборгованості за договором позики (а.с. 67-68).

Судове рішення не було оскаржено та набрало законної сили та було пред`явлено до виконання: 27 червня 2024 року було відкрито виконавче провадження (№75404359 (а.с. 50-51)).

25 вересня 2023 року відповідачем-1, в інтересах якого на підставі нотаріальної довіреності, посвідченій в іншій державі (Грузії), діяла його донька ( ОСОБА_6 ), було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєвою М.М., за яким право власності на житлове приміщення АДРЕСА_1 перейшло до відповідача-2 ( ОСОБА_5 ).

Відповідно до п.2.2. договору купівлі-продажу продаж нерухомого майна вчинено за 221 500,00 грн.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 382222830 від 10 червня 2024 року за параметрами запиту за РНОКПП НОМЕР_1 , що належить відповідачу-1, судом встановлено, що станом на день формування запиту у відповідача-1 відсутнє все нерухоме майно, яке перебувало у його власності, а відтак доводи позивача знаходять підтвердження що у період настання строку відповідальності ОСОБА_4 позбувся нерухомого майна що перебувало у його власності, з огляду на зазначене суд погоджується з висновками позивача що оскаржуваний договір купівлі-продажу, укладений 25 вересня 2023 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 має ознаки фраудаторного правочину, як такого що має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що договір купівлі - продажу, укладений 25 вересня 2025 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є фраудаторним правочином, тобто укладеним на шкоду кредитора.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів.

Боржник (продавець), до якого заявлено вимоги про стягнення коштів та його батьки (покупці), які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Так, згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Частиною першою вищевказаної статті встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 у справі № 2-591/11 зазначено: «В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам».

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 916/379/23 про фраудаторність правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Отже, правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину, як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину, як фраудаторного, повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі, виходячи із встановлених обставин.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним і бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним; фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договіроку

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредиторам використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі; контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу містить інформацію, що останній вчинявся на підставі нотаріальної довіреності, посвідченої нотаріусом Цівцівалде Давидом у м. Тбілісі 31 травня 2023 року, тобто реалізація наміру відповідача-1 продати майно розпочалась до звернення позивача до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення з відповідача-1 боргу (12 червня 2023 року) та до відкриття Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, якому цей позов було направлено за підсудністю, провадження у справі №199/4859/23 (11 вересня 2023 року). Зазначене свідчить про те, що у відповідача-1 був відсутній мотив укладання оспорюваного договору всупереч інтересам держави і суспільства, а саме на шкоду кредитора, встановлення якого (мотиву) є необхідним для визнання договору фраудаторним, колегія суддів відхиляє, оскільки фраудаторність правочину вбачається не лише після отримання судового рішення на користь кредитору, а й момент укладання оспорюваного правочину, укладеного після настання строку невиконаних боржником зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що застосований судом першої інстанції для цієї справи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, не може бути обґрунтуванням для оскаржуваного рішення, адже є нерелевантним для цієї справи, оскільки у справі №369/11268/16-ц визнаний фраудаторним правочин був безоплатним (дарування на користь рідних дітей), укладався майже через півроку після оголошення відчужувачу вироку і більш як через місяць після відкриття виконавчого провадження, колегія суддів вважає необґрунтованим фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договіроку

Доводи апеляційної скарги про те, що належними та допустимими доказами не було доведено, що майно за оспорюваним договором відчужене на користь пов`язаної особи (родичу, близької особи або на користь власної юридичної особи), колегія суддів відхиляє, оскільки вони не впливають на правильність оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що констатація факту відсутності іншого майна, за рахунок якого боржник може відповідати за своїми зобов`язаннями перед стягувачем, за наявності відкритого виконавчого провадження, а воно відкрито (ВП 75404359), є прерогативою виконавця, і наявність зазначеного факту може бути доведена лише постановою виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", яка набрала законної сили, де виконавцем і зазначається, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки наявність відкритого виконавчого провадження не свідчить про наявність іншого майна у боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішенням від 11 липня 2025 року та стягнувши з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 605,60 грн., з кожного з відповідачів окремо, з оплатою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6'000 грн., з кожного з відповідачів окремо, суд першої інстанції, всупереч частинам 8, 9 ст.80 ЦПК України, взяв до уваги подані з порушенням встановлених частинами 2 та 4 ст.80 ЦПК України правил докази, поклавши їх в основу рішення, чим вийшов за рамки наданих суду процесуальним законом повноважень, колегія суддів відхиляє, оскільки розглядаючи заяву про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з урахуванням розгляду справи, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для її задоволення в повному обсязі.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2025 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова