1Справа № 335/4002/25 2/335/2106/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючої судді - Романько О.О., за участю секретаря судового засідання Корсунової Г.В., представника позивача адвоката - Ями Д.М., представника відповідача Пацалюк О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Яму Дмитра Миколайовича до держави Україна від імені якої діє уповноважений орган Запорізька обласна прокуратура про відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 подана через представника-адвоката Яму Д.М. до Держави Україна від імені якої діє уповноважений орган Запорізька обласна прокуратура про стягнення з держави за рахунок коштів державного бюджету України на користь позивача 8 850 000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначено про те, що відносно позивача 22.02.2011 відносно ОСОБА_1 слідчим було порушено кримінальну справу №741107 за обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Як виявилося пізніше, підставою для кримінального переслідування ОСОБА_1 стало повідомлення громадянина М. про те, що ОСОБА_1 нібито викрав у нього мобільний телефон під загрозою насильства. На переконання представника позивача в подальшому виявилося, що справа мала явні ознаки фальсифікації, але тривалий час не була закрита.

Далі вказали, що 22.02.2011 ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді особистої поруки. До цього він був незаконно затриманий і провів в приміщення міліції 11 годин без їжі і води, а також без складання протоколу затримання.

15.04.2011 за місцем проживання ОСОБА_1 було проведено обшук, під час якого було вилучено монітор від комп`ютера і радіотелефон, які не мали відношення до самої кримінальної справи.

14.05.2011 прокурором було затверджено обвинувальний висновок. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України було передано до суду на розгляд.

14.11.2011 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ст. ст. 126, 186 ч. 1, 70, 72, 75, 76, 104 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік. 18.01.2012 цей вирок був скасований в апеляційному порядку за скаргою захисника, справу направлено на новий розгляд.

20.11.2012 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ст. 186 ч. 2, 75, 76, 104 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

20.02.2013 цей вирок був скасований в апеляційному порядку за скаргою захисника, справу направлено на новий розгляд.

26.12.2013 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до 100 годин громадських робіт.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014 апеляційну скаргу захисника на цей вирок залишено без задоволення.

Ухвалою ВССУ від 06.11.2014 справу повернуто на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2015 апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок суду першої інстанції скасовано, справу направлено прокурору Хортицького району м. Запоріжжя для організації проведення додатково розслідування.

02.04.2015 до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення з кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України.

Протягом наступних 5 років ніякого слідства не велося, не було вчинено жодної слідчої дії.

Постановою прокурора від 27.04.2020 кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Таким чином, кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з 22.02.2011 по 27.04.2020, тобто 9 років, 2 місяці і 5 днів (110 місяців).

Додатково зазначили, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності впродовж майже десяти років ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка пов`язана з пред`явленням необґрунтованого обвинувачення. Це, у свою чергу, зумовило вимушені зміни у звичному укладі життя позивача, оскільки він: - вимушений був декілька років поспіль перебувати під постійною загрозою незаконного засудження, - був засуджений тричі незаконно - спостерігав безкарність осіб, що відкрито і нахабно приховували той факт, що телефон взагалі не викрадався і використовувався за призначенням, тобто злочину як такого взагалі не вчинялося, - повністю зневірився у здатності держави захистити його і його родину від наклепів і фальсифікацій, переконався у повній професійній нездатності правоохоронних органів.

Далі вказали, що ОСОБА_1 вимушений був захищатися від повністю вигаданого та сфальсифікованого обвинувачення, користуватися платними послугами адвоката, були принижені його честь і гідність.

За час що минув (п`ять років) з дати закриття кримінального провадження жодна посадова особа навіть не вибачилась перед позивачем. За ці 10 років тривалого слідства, дії слідчих у цьому провадженні, належної оцінки з боку керівництва поліції або прокуратури не отримали, ніхто за таку тяганину до відповідальності притягнутий не був.

Таке поблажливе ставлення до системних порушень прав громадян призвело позивача до переконання в тому, що правоохоронна система держави деградувала остаточно, а додержання прав громадян взагалі не відноситься до пріоритетів діяльності як поліції, так і прокуратури. У свою чергу, це призвело до формування у позивача почуття беззахисності, другорядності, відсутності гарантій від порушення прав у майбутньому.

За таких обставин, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 преюдиційно має право на відшкодування моральної шкоди, мінімальний розмір якої з урахуванням тривалості кримінального переслідування не може бути меншим ніж: 8000 грн. х 110 місяців = 880 000 грн.

Далі вказали, що протязі всього судового розгляду захисником Петраковського Д.І. неодноразово доводилося до відома прокуратури про факти і обставини, які були і є безумовною і достатньою підставою для негайного закриття справи.

Проте всі доцільні, логічні і неспростовні доводи захисту прокурором, який здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні до уваги не бралися, рішень щодо закриття провадження не приймалося.

Тому, позивач вважає, що мінімальною сумою стягнення цей позов обмежений бути не може.

Вважають, що незаконне затримання, неодноразове незаконне засудження, ігнорування побиття суттєво впливають на збільшення розміру такого відшкодування.

Остаточно реальною і достатньою сумою відшкодування моральної шкоди: за дев`ять років знущань; за три незаконних вироки; за поблажливе ставлення до явної брехні; за фальсифікацію справи і прикривання фальсифікаторів, на думку сторони позивача, становить 8 800 000,00 гривень.

Також позивач поніс витрати на оплату послуг адвоката у кримінальній справі, загальна сума яких склала 50 000,00 гривень, які також просять стягнути на користь позивача.

Відтак, посилаючись на положення ст. ст. 23, 1176 ЦК України, судову практику з аналогічних справ щодо застосування приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 8 800 000,00 грн..

Ухвалою суду від 02.05.2025 було відкрите провадження у справі, визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам наданий час для надання письмових заяв по суті справи та з процесуальних питань.

21.05.2025 до суду надійшов письмовий відзив Запорізької обласної прокуратури, в якому зазначено, що з обставин справи вбачається наступний період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням та судом: - з 22.02.2011 (дата обрання запобіжного заходу) по 05.03.2014 (дата ухвали Апеляційного суду Запорізької області про закриття кримінальної справи у зв`язку із закінчення строків давності), що становить 36 місяців та 11 днів; - з 06.11.2014 (дата ухвали Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про скасування ухвали про закриття провадження) по 27.04.2020 (дата винесення прокурором постанови про закриття кримінального провадження), що становить 65 місяців та 21 день.

Отже, загальний період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням та судом становить 102 місяці та 2 дні (36 місяців та 11 днів + 65 місяців та 21 день). Так, з 01.01.2025, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», розмір мінімальної заробітної плати становить 8 000,00 грн.

Таким чином, на переконання представника відповідача, виходячи з положень статті 13 Закону, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 816 533,3 грн (102 місяці х 8 000 грн + 8 000 грн / 30 днів х 2 дні).

Проте зазначають, що позивач не враховує того, що з 06.03.2014 по 05.11.2014 він не перебував під слідством та судом.

Таким чином, вважають, що ОСОБА_1 неправильно розрахував період, коли він перебував під слідством та судом та за який він має право на відшкодування моральної шкоди, і незаконно збільшив суму, що підлягає відшкодуванню. При цьому, з яких причин та підстав і яких доказів повинна бути відшкодована саме у розмірі, який визначений у позові, шкода, позивачем не обґрунтовано.

Далі зазначили про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, не доведено зв`язок зазначених у позові несприятливих факторів з неправомірними, на думку позивача, діями та наявності інших складових, які підлягають доказуванню у суді. Зокрема, за фактом незаконного затримання ОСОБА_1 , безпідставного порушення відносно нього кримінальної справи, розголошення таємниці слідства, застосування до нього 21.02.2011 заходів фізичного та психологічного впливу зі сторони працівників Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000018 від 21.12.2012. Слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Запорізької області 16.06.2015 закрито вищезазначене кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю подій кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 371, 372, 373, 387 КК України.

Згідно з ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12.08.2015 у задоволені скарги на вказану вище постанову слідчого прокуратури від 16.06.2015 про закриття кримінального провадження, відмовлено. Вказану ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.11.2015.

Таким чином, вважають, що доводи ОСОБА_1 про тримання його під вартою у неналежних умовах із застосування фізичного насильства свого підтвердження не знайшли, а обґрунтування моральних страждань внаслідок цього є безпідставними та недоведеними.

Окрім того, зазначили, що у період з 28.01.2015 по 27.04.2020 ОСОБА_1 хоча і перебував під слідством, проте у межах кримінального провадження не проводилося жодних слідчих дій, які б могли спричинити погіршення його морального стану.

З огляду на викладене, вказали на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі не підлягають задоволенню.

Також заперечували щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди. Позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 383/596/15, у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №333/7311/16-ц. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вважали, що витрати позивача на правову допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 50 000,00 грн документально не підтверджені, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування такої суми (а.с.164-178).

26.05.2025 від представника позивача адвоката Ями Д.М. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначили, що позивачем повністю доведено завдання йому моральної шкоди та він має право на відшкодування її в розмірі, що перевищує мінімально гарантований спеціальним законом. Також, вказали на те, що витрати позивача на правову допомогу в межах кримінального провадження підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема договорами про надання такої допомоги, актом приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 179-183).

Відповідно до ухвали суду від 23.07.2025 підготовче провадження у справі було закрите, витребувано з Відділу поліції № 6 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001111 від 02.04.2015, справу було призначено до судового розгляду на 20.08.2025.

15.08.2025 з Відділу поліції № 6 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області надійшов лист по справі щодо неможливості надання витребуваних матеріалів кримінального провадження.

20.08.2025 ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя витребувано з Відділу поліції № 5 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001111 від 02.04.2015 за ч. 1 ст. 190 КК України, заявник ОСОБА_2 , заява про вчинення кримінального правопорушення від 20.02.2011, слідчий Токмалаєв Г.Г..

12.09.2025 на виконання ухвали суд про витребування з Відділу поліції № 5 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області надійшли матеріали кримінального провадження № 0001111 за ч.1 ст. 190 КК України в кількості 4-х томів.

01.10.2025 від представника позивача-адвоката Ями Д.М. надійшло клопотання про дослідження витребуваних судом матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Яма Д.М. позовні вимоги підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені в позовній заяві. Окремо надав в письмовому вигляді свою промову у судових дебатах.

Представник відповідача Палацюк О.Р в судовому засіданні вказала стосовно розрахунку моральної шкоди з тих аргументів, які викладені у відзиві на позов. Окремо зазначила про те, що в рішенні ЄСПЛ від 21 березня 2024 року по справі «ПЕТРАКОВСЬКИЙ ТА ЛЕОНТЬЄВ ПРОТИ УКРАЇНИ» (Заяви № 26815/16 та № 43612/16) Суд не знайшов підтвердження неправомірності дій органів слідства щодо фактів жорстокого поводження з ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення суду не надав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши відповідні норми матеріального і процесуального права, суд прийшов до такого.

Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що відносно позивача слідчим СВ Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 20.02.2011 на підставі заяви ОСОБА_2 винесено постанову про порушення кримінальної справи № 741107 та прийняття її до свого провадження за фактом грабежу, скоєного у відношенні неповнолітнього ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Слідчим СВ Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 22.02.2011 винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

У подальшому 23.02.2011 винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 у якості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.

15.04.2011 за місцем проживання ОСОБА_1 було проведено обшук, під час якого було вилучено монітор від комп`ютера і радіотелефон.

Також 16.04.2011 накладено арешт на майно ОСОБА_4 (законного представника підозрюваного ОСОБА_1 ), а саме на монітор, радіотелефон з базою.

Слідчим СВ Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 06.05.2011 винесено постанову про залучення у якості обвинуваченого ОСОБА_1 , та пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

14.05.2011 прокурором було затверджено обвинувальний висновок. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 186 ч. 2 КК України було передано до суду на розгляд.

14.11.2011 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ст. ст. 126, 186 ч. 1, 70, 72, 75, 76, 104 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2012 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2011 відносно ОСОБА_1 скасовано, справу скеровано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

20.11.2012 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 186, ст. ст. 75, 76, 104 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2013 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2012 відносно ОСОБА_1 скасовано, справу скеровано на новий судовий розгляд.

Старшим прокурором прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя 20.12.2013 винесено постанову про зміну обвинувачення у суді від 20.12.2013. Відповідно до постанови дії обвинуваченого ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України.

26.12.2013 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до 100 годин громадських робіт.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26.12.2013 відносно ОСОБА_1 скасовано, провадження по справі закрито за закінченням строків давності.

В квітні 2014 року захисником ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014.

22.04.2014 ухвалою судді Судової палати по кримінальним справам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відмовлено у витребуванні кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 . Копія цієї ухвали отримана захисником 04.05.2014.

26.05.2014 захисником Ямою Д.М. подано повторну касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2014 ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2015 апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок суду першої інстанції скасовано, справу направлено прокурору Хортицького району м. Запоріжжя для організації проведення додатково розслідування.

02.04.2015 до ЄРДР внесені відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення з кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України.

27.04.2020 прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області винесено постанову про закриття кримінального провадження №0001111 від 02.04.2015 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 190 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Відомостей про те, що протягом періоду з 02.04.2015 по 27.04.2020 велося слідство, вчинялися будь-які слідчі дії чи приймалися відповідні рішення матеріали кримінального провадження не містять, що також не заперечується відповідачем у його відзиві.

В судовому засіданні були досліджені матеріали кримінального провадження за №0001111 від 02.04.2015 відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.190 КК України:

Постанова про порушення кримінальної справи від 22.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.5, том №1 кримінального провадження);

Висновок експерта судово-медичної експертизи № 665 від 01.04.2011 (том №1, а.с. 30-31 кримінального провадження), відповідно до якого у ОСОБА_1 були виявлені легкі тілесні пошкодження;

Протокол обшуку від 15.04.2011 проведений слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗДУ ГУМВД України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.59-60, том №1 кримінального провадження);

Постанова про залучення в якості обвинуваченого від 23.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.189-190, том №1 кримінального провадження);

Постанова про пред`явлення обвинувачення, роз`яснення його суті та врученні копії постанови про залучення в якості обвинуваченого від 23.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.189-190, том №1 кримінального провадження;

Протокол допиту обвинуваченого від 23.02.2011 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.197-198, том №1 кримінального провадження);

Постанова про залучення в якості обвинуваченого від 06.05.11 підписана слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗДУ ГУМВД України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.200-201, том №1 кримінального провадження);

Протокол допиту обвинуваченого від 06.05.2011 проведений слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.208-209, том №1 кримінального провадження);

Обвинувальний акт по кримінальній справі № 741107 від 14.05.2011 за обвинуваченням ОСОБА_1 , 1994 року народження, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, підписаний слідчим слідчого відділу Хортицького РВ ЗДУ ГУМВД України в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Д.А. Христьяном (а.с.242-249, том №1 кримінального провадження);

Договір про надання послуг адвоката Ями Д.М. від 20.11.2011 (а.с.41, том №2 кримінального провадження);

Клопотання адвоката Ями Д.М. від 27.09.2011 про направлення судового доручення в порядку ст. 315-1 КК України (а.с.47-48, том №2 кримінального провадження);

Роздруківки мобільних з`єднань наданих керівником ЗФ ПРАО «МТС Україна» (а.с.60, 70-74, том №2 кримінального провадження);

Вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14.11.2011 відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ст. ст. 126, 186 ч.1 КК України та призначено покарання за ст.126 КК України громадські роботи на строк 30 годин, за ч. 1 ст.186 КК України призначено покарання строком на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. ст. 70, 72 КК України остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі. Згідно ст. ст. 75, 76, 104 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік (а.с.108-110, том №2 кримінального провадження);

Апеляційна скарга від 28.11.2011 на вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14.11.2011 (а.с.123-135, том №2 кримінального провадження);

Роздруківки мобільних з`єднань (а.с.136-138, том №2 кримінального провадження);

Договір про надання послуг адвоката №137-з-2011 від 07.10.2011 м. Запоріжжя (а.с.153, том №2 кримінального провадження).

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 18.01.2012 за № 11-130/2012, відповідно до якої апеляційна скарга захисника Ями Д.М. задоволена частково, вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14.11.2011, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ст. ст. 126, 186 ч.1 КК України скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд (а.с.154-157, том №2 кримінального провадження);

Постанова Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 17.05.2012 в порядку 315-1 КК України, відповідно до якої доручено органу, який проводив досудове розслідування по даному кримінальному провадженню, а саме слідчого відділу Хортицького РВ провести оперативно-розшукові дії (а.с.199, том №2 кримінального провадження);

Постанова Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 22.06.2012 в порядку 315-1 КК України, відповідно до якої доручено органу, який проводив досудове розслідування по даному кримінальному провадженню, а саме слідчого відділу Хортицького РВ провести оперативно-розшукові дії (а.с.222, том №2 кримінального провадження);

Постанова Апеляційного суду Запорізької області від 05.07.2012 № 224 про відмову слідчому Хортицького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 в задоволенні надання роздруківок (а.с.4-5, том №3 кримінального провадження);

Клопотання адвоката Ями Д.М. від 29.12.2012 про направлення судового доручення в порядку ст. 315 - 1 КК України (а.с.79-82, том №3 кримінального провадження);

Вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.11.2012, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки (а.с.125-131, том №3 кримінального провадження);

Апеляційна скарга захисту від 03.12.2012 на вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.11.2012 (а.с.139-156, том №3 кримінального провадження);

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2013 за № 11-778/301/13, відповідно до якої апеляційна скарга захисника Ями Д.М. задоволена частково, вирок Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.11.2012, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано виним за ч.2 ст. 186 КК України, скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд (а.с.206-207, том №3 кримінального провадження);

Постанова від 27.04.2020 прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 Ціомашко В.О. про закриття кримінального провадження за № 0001111 від 02.04.2015 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.52-57, том №4 кримінального провадження).

Зазначенні обставини представником відповідача не оспорювалися, сторонами визнані, тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, суд вважає їх доведеними.

Також, суд приймає до уваги те, що відповідно до рішення ЄСПЛ від 21 березня 2024 року по справі «ПЕТРАКОВСЬКИЙ ТА ЛЕОНТЬЄВ ПРОТИ УКРАЇНИ» (Заяви № 26815/16 та № 43612/16) Суд розглядаючи факти цієї справи у контексті встановлених у його практиці загальних принципів (див. рішення у справі «Буїд проти Бельгії» [ВП] (Bouyid v. Belgium) [GC], заява № 23380/09, пункти 81 90 та 114 123, ЄСПЛ 2015), вважав, що на національному рівні заявники висунули правдоподібні скарги на жорстоке поводження. Ці скарги призвели до виникнення зобов`язання національних органів влади провести ефективне та ретельне розслідування для встановлення походження стверджуваних тілесних ушкоджень заявників, а також встановлення та покарання винних осіб, якщо твердження про жорстоке поводження виявляться правдивими. З огляду на прогалини у доказовій базі та суперечності у матеріалах справ на національному рівні та у фактичних доводах сторін (див. конкретні відомості в таблицях у додатку), Суд вбачав за неможливе встановити поза розумним сумнівом, що заявники отримали тілесні ушкодження, перебуваючи під контролем працівників міліції, як вони стверджували. Суд вважав, що труднощі у встановленні суті тверджень заявників про жорстоке поводження спричинені непроведенням органами державної влади ефективного розслідування їхніх скарг (див., зокрема, рішення у справах «Попа проти Молдови» (Popa v. Moldova), заява № 29772/05, пункти 39 та 45, від 21 вересня 2010 року; «Грімайловс проти Латвії» (Grimailovs v. Latvia), заява № 6087/03, пункти 109 та 119, від 25 червня 2013 року та «Баришева проти України» (Barysheva v. Ukraine), заява № 9505/12, пункт 55, від 14 березня 2017 року). З наявних у Суду документів вбачалося, що проведені на національному рівні розслідування не вказували на серйозні спроби встановити відповідні факти. Суд зазначив, що в рішенні у справі «Каверзін проти України» (Kaverzin v. Ukraine), заява № 23893/03, пункти 173 180, від 15 травня 2012 року) він встановив, що небажання органів державної влади забезпечити оперативне та ретельне розслідування скарг на жорстоке поводження працівників правоохоронних органів становило системну проблему у розумінні статті 46 Конвенції. З огляду на обставини цих заяв і свою попередню практику Суд вважав, що ці заяви є ще одним прикладом такого незабезпечення оперативного та ретельного розслідування. Судом було констатовано порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з непроведенням національними органами влади ефективного розслідування скарг на жорстоке поводження працівників міліції, висунутих обома заявниками. Ухвалено упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам, зокрема ОСОБА_1 , суми, зазначені у таблицях в додатку, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, а саме 5000 євро.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язує українські суди враховувати практику ЄСПЛ. У ч. 1 ст. 17 зазначеного закону говориться, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, суд вважає, що позивачем було доведено незабезпечення оперативного та ретельного розслідування його скарги щодо жорстокого поводження з ним працівників міліції. Разом з тим, суд при розгляді цієї цивільної справи щодо відшкодування моральної шкоди не може залишити поза увагою те, що ОСОБА_1 отримав справедливу сатисфакцію за провадженням щодо незаконного його затримання та жорстокого поводження з ним на підставі рішення ЄСПЛ.

Висновки суду щодо позовних вимог.

Конституційний Суд України у рішенні від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність».

Норми Конституції України, зокрема, містять терміни: «за віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність» (частина друга статті 60); «ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення» та «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер» (стаття 61); «особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом» (частина перша статті 63), «незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності» (частина друга статті 68); «за посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягаються до відповідальності на підставі закону» (частина друга статті 105); «за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності» (частина п`ята статті 129). У контексті змісту положень названих статей Конституції України терміни «притягнення до юридичної відповідальності» та «юридична відповідальність» розмежовуються.

За статтями 19, 55 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму ВСУ) визначено, що під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, передбачене ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в п. 3 Положення.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18.

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення, не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац 2 ч.3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1 ст. 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст. 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, у тому числі, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода (пункти 4, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до позицій Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові від 22.97.2018 по справі № 158/2689/16-ц та ухвалах від 04.02.2015 по справі № 6-3918св14, від 04.06.2015 по справі № 6-13880св15, від 08.07.2015 по справі № 6-9234св15 при розгляді справ даної категорії суд має спершу визначити мінімальний розмір моральної шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону, якщо ж є підстави для стягнення такої шкоди у більшому розмірі, позивач повинен обґрунтувати такий розмір відповідними мотивами та обставинами з обов`язковим посиланням на належні, допустимі та достатні докази.

При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством, призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Пунктом 9 постанови Пленуму ВСУ передбачено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та ч.2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи те, що відносно позивача кримінальне провадження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, то ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Як встановлено судом, то позивач не погодився з ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.03.2014 та приймав активні заходи щодо її касаційного оскарження, що також слугувало продовженню перебування його у невизначеному стані, оскільки кримінальна справа судом апеляційної інстанції була закрита не через реабілітуючі обставини.

Таким чином, суд не приймає доводи сторони відповідача, що у період з 05.03.2014 по 06.11.2014 позивач не перебував під судом.

Окрім того, суд відкидає доводи відповідача про те, що у період з 28.01.2015 по 27.04.2020 ОСОБА_1 хоча і перебував під слідством, проте у межах кримінального провадження не проводилося жодних слідчих дій, які б могли спричинити погіршення його морального стану. Так, перебування під слідством без визначення певного статусу та перебуваючи тривалий час у стані невизначеності саме по собі завдає моральних страждань. А не вчинення органом досудового розслідування протягом тривалого часу жодної слідчої дії може тільки свідчити про неналежне виконання своїх безпосередніх обов`язків в розумні строки. На зазначені недоліки неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях стосовно України.

За таких обставин з матеріалів кримінальної справи (провадження) вбачається, що період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням починається з 22.02.2011 (дата порушення кримінальної справи, пред`явлення підозри) по 27.04.2020 (закриття кримінального провадження) становить 9 років 2 місяці (110 місяців) та 6 днів.

Таким чином, виходячи з положень ст. 13 Закону, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 881 600,00 грн. (110 місяців х 8 000 грн + 8 000 грн / 30 днів х 6 днів).

Так, у постанові Верховного Суду від 30.07.2021 у справі № 523/6003/17 колегія суддів дійшла висновку, що тлумачення норми ст. 13 Закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

У постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 523/13432/16-ц колегія суддів дійшла висновку, що визначаючи розмір моральної шкоди необхідно правильно застосовувати правило ч. 3 ст. 13 Закону. Одночасно, Верховний Суд зазначив, що такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 у справі № 205/119/17, від 25.07.2018 у справі № 607/14493/16-ц.

Також, у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №523/13432/16-ц, від 06.04.2020 у справі №661/246/17, від 25.01.2023 у справі №333/146/21 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15 вказано, що відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Пунктом 17 Положення про порядок відшкодування шкоди встановлено, що передбачене ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) також зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Таким чином, внаслідок необґрунтованого пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та порушення розумних строків розгляду кримінального провадження позивач більше десяти років фактично перебував у невизначеному стані, у зв`язку з чим його права обмежувались.

Весь цей час позивач не міг відносно вільно пересуватись (відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання), був змушений з`являтись до органів досудового розслідування та відвідувати судові засідання, за кошт свого законного представника (батька) укладати договір про надання правової допомоги з адвокатом.

Безпідставне перебування ОСОБА_1 в статусі підозрюваного та обвинуваченого в будь-якому випадку змінило звичайний уклад його життя, змушувало витрачати значну частину свого часу, зусиль та інших ресурсів на здійснення юридичних кроків, спрямованих на свій захист та відновлення своєї репутації, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, викликало такі негативні емоції як тривога, страх, занепокоєння. До того ж суд враховує те, що ОСОБА_1 на час подій був неповнолітнім, тобто мав особливий статус та потребував додаткових гарантів у забезпеченні його прав і не порушенні законних інтересів.

Також, в межах кримінального провадження було вилучено майно, яке мало цінність для сім`ї ОСОБА_1 , але було арештоване та подальша його доля у матеріалах провадження не відображена та не відома.

Наразі позивач не проживає на території України. Зазначене підтверджувалося і його представником. З рішення ЄСПЛ у справі за заявою позивача зазначалося, що станом на 2024 рік ОСОБА_1 мешкав у с. Федурново, Московська область, Російська Федерація. Загально відомим є факт того, що це наразі є територією держави-агресора відносно держави України. За таких обставин суд вважає за необхідне врахувати те, що перебуваючи в умовах воєнного стану зумовленого збройною агресією РФ, держава Україна не повинна нести надмірного тягаря щодо відшкодування шкоди позивачу, хоча зазначені обставини і не позбавляють його права на справедливе вирішення його позовних вимог.

В постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 по справі № 214/7462/20 зазначено, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

У справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, значну тривалість розгляду справи (більше десяти років), що є надмірною та такою, що не відповідає вимогам розумного строку, застосування до неповнолітнього ОСОБА_1 запобіжного заходу, арешту майна, разом з тим отримання позивачем справедливої сатисфакції за його скаргою щодо незаконного затримання та жорстокого поводження, суд доходить висновку, що з урахуванням вимог виваженості та справедливості розмір завданої моральної шкоди потрібно визначити в загальній сумі 2 000 000,00 грн., що більше ніж у двічі перевищує розмір мінімально гарантованого відшкодування, передбаченого спеціальним Законом, а тому, за встановлених судом обставин, може в повній мірі рахуватися належною сатисфакцією для позивача. Також, в свою чергу, розмір такого відшкодування не буде надмірним тягарем для державного бюджету.

За таких обставин, суд, враховуючи положення ст. ст. 4, 12, 13 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково.

Щодо стягнення цієї суми з держави, суд зазначає таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, це орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. В ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16), постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі №751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18 (пункт 35)).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (пункт 30)).

Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі №9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність передбачених законом підстав для її часткового задоволення шляхом стягнення за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в розмірі 2 000 000,00 грн..

Щодо вимог про стягнення на користь позивача витрат з надання правової допомоги у межах кримінального провадження (матеріальної шкоди) суд зазначає наступне.

Позивач просив стягнути з державного бюджету України на його користь 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з надання йому правової допомоги в межах кримінального провадження.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 556/1626/23 (провадження № 61-6821св24) вказано, що: «згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Суд зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, підлягають стягненню витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст. 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі №335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі №759/2952/20 (провадження № 61-16694св21)

«…вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

У цій справі Петраковський Д.І. на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження надав суду відповідні документи, зокрема: договори про надання правової допомоги, укладених в його інтересах його законним представником ОСОБА_4 (батьком) та ним самим з захисником-адвокатом Ямою Д.М. від 20 вересня 2011 року, від 07 жовтня 2011 року, від 17 січня 2025 року, акт приймання-передачі послуг; рішення судів усіх інстанцій, де серед учасників судових засідань зазначено захисника-адвоката Яму Д.М., а також відомості про надходження з його боку належних процесуальних документів.

Відповідно до пункту 3 договорів сторони договору дійшли згоди, що клієнт за представництво інтересів у судах сплачує адвокату гонорар визначається згідно додатку до цих договорів та відшкодувати фактичні витрати, які не були обумовлені кошторисом. Акт приймання-передачі наданих послуг визначених у договорах складений з зазначенням виду послуги, узгодженої її вартості та дати (періоду) надання такої послуги.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження №61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, а також Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, провадження № 61-22131св19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19, провадження № 61-10459св20, від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18, провадження № 61-3157св21, від 26 серпня 2024 року у справі №932/10156/21, провадження № 61-26св24, від 05 березня 2025 року справа №166/789/24, провадження № 61-14883св24 та інших.

Указана судова практика є незмінною.

Таким чином, ОСОБА_1 надав належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи у розмірі 50 000,00 грн.

Отже, суд вважає за необхідне в цій частині задовольнити позовні вимоги повністю.

Позивачем не висувалося вимог щодо стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги в межах цієї цивільної справи.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність передбачених законом підстав для її часткового задоволення шляхом стягнення за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в розмірі 2 000 000,00 грн., рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50 000,00 грн..

В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4, 12-13, 81, 137, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Яму Дмитра Миколайовича до держави Україна від імені якої діє уповноважений орган Запорізька обласна прокуратура про відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , як відшкодування моральної шкоди 2 000 000 (два мільйона) гривень, 00 копійок, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50 000 гривень 00 копійок, а всього 2 050 000 (два мільйони п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Повний текст рішення суду складено 28.11.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий Комунарським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 26 березня 2010 року, зареєстрований за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: держава від імені якої діє уповноважений орган Запорізька обласна прокуратура, , адреса місцезнаходження: вул. Дмитра Апухтіна, буд.29-А, м. Запоріжжя, 69005.

Суддя: О.О. Романько