Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5698/22 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 71 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/5698/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус нотаріального округу Житомирської області Вальчук Олег Миколайович, про встановлення факту батьківства

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Просила встановити факт батьківства ОСОБА_9 стосовно її доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що відомості про батька у свідоцтві про народження її доньки ОСОБА_11 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані відповідно до частини першої ст.135 СК України. На початку 2016 року вона познайомилася з ОСОБА_9 , а з червня 2016 року вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою її реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 . Вона завагітніла та вони планували одружитися, але до органу реєстрації актів цивільного стану звернутися не встигли. У липні 2017 року між нею та ОСОБА_9 відбулася сварка. Увечері того дня ОСОБА_12 пішов заводити свою доньку ОСОБА_13 від другого шлюбу до її матері ОСОБА_14 і додому ночувати не повернувся. ОСОБА_12 повернувся вже після народження нею ІНФОРМАЦІЯ_2 їх доньки ОСОБА_15 , погодився із обраним нею доньці ім`ям « ОСОБА_15 ». Вона зареєструвала доньку в органах реєстрації актів цивільного стану по батькові « ОСОБА_12 » та у свідоцтві про народження дитини зазначений батько « ОСОБА_16 » з огляду на дійсність факту батьківства Коди ОСОБА_17 стосовно її доньки ОСОБА_15 . Вони відновили спільне проживання однією сім`єю, вели спільне господарство, приймали у себе родину ОСОБА_12 та їздили у гості до них (мами ОСОБА_12 , рідних брата та сестри), а наприкінці серпня 2019 року ОСОБА_12 поїхав на роботу за кордон у Польщу. Пізніше вона дізналася, що ОСОБА_12 тієї ж осені придбав будинок АДРЕСА_2 , а 10 грудня 2019 року вона дізналася, що ОСОБА_12 одружився із ОСОБА_18 , як він їй пояснив, фіктивно, щоб оформити документи для виїзду на роботу до Канади. Повернувшись до України, ОСОБА_12 кожні вихідні відвідував ОСОБА_15 , а вона (позивач) не чинила перешкод у зустрічах батька з донькою. ОСОБА_19 протягом усього часу з народження доньки визнавав себе батьком її доньки ОСОБА_15 , спільно проживав із ними однією сім`ю до грудня 2019 року, до моменту, коли вона дізналася, що він одружився з іншою жінкою. Впродовж всього часу з червня 2016 року до липня 2017 року, тобто до народження доньки ОСОБА_15 , та після повернення ОСОБА_12 до неї, тобто після народження доньки ОСОБА_15 , вони із ОСОБА_12 вели спільно господарство та разом виховували і утримувати їх спільну дитину з дня її народження і до ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_12 спілкувався із дитиною, як із рідною донькою. Факт спільного проживання й ведення спільного господарства померлим та матір`ю дитини на момент зачаття дитини, після народження, спільне виховання та утримання ними доньки є самостійною підставою для задоволення позову. З дня народження доньки ОСОБА_12 визнавав себе батьком її доньки ОСОБА_15 , спільно з нею (позивачем) проживав і вони були однією сім`єю по грудень 2019 року, допоки їй стало відомо, що ОСОБА_12 зареєстрував шлюб із іншою жінкою. 13 грудня 2021 року ОСОБА_12 приходив до доньки ОСОБА_15 , що зафіксовано останньою фотосвітлиною, зробленою за життя батька дитини. В перших числах січня 2022 року ОСОБА_9 було знайдено мертвим у належному йому будинку. Після його смерті відкрилася спадщина. Встановлення факту батьківства необхідне для отримання її малолітньою донькою ОСОБА_15 спадщини після смерті її батька ОСОБА_9 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції перешкодив їй здобути належні докази, а саме, належний висновок судової посмертної молекулярно-генетичної експертизи, безпідставно звинувативши її та представника у затягуванні у справі судового процесу. Суд неодноразово відкладав розгляд справи при тому, що вона з`являлася в судові засіданні. Вона якомога швидше бажала розглянути справи та достовірно встановити походження її доньки та не здійснювала затягування справи, як зазначив суд першої інстанції. Відсутні підстави звинувачувати її в тому, що експертна установа неналежним чином виконала свою роботу та неповно відповіла на запитання ухвали суду й неналежно оформила висновок судової посмертної молекулярно-генетичної експертизи, проведення якої доручено експертам ТзОВ «Мама Папа». ОСОБА_20 , тобто мати померлого ОСОБА_12 , двічі подавала до суду заяву про визнання позову, оскільки не сумнівалася в батьківстві свого сина ОСОБА_12 стосовно ОСОБА_15 , бо ОСОБА_12 та ОСОБА_15 схожі один на одного. Саме на вимогу судді, який розглядав спір у першій інстанції, вона (позивач) привела позовну заяву в актуальний стан, із врахуванням змін у складі відповідачів та змін прізвищ відповідачів. Вважає, що заяви матері ОСОБА_9 ОСОБА_20 про визнання позову підлягають правовій оцінці судом при ухваленні рішення суду в справі в сукупності з іншими письмовими доказами. Тим більше, що в матеріалах справи є фотосвітлина, на якій бабуся ОСОБА_20 обіймає свою онуку (її доньку) ОСОБА_15 , яку тримає на руках. Вказане фото було зроблене ОСОБА_12 при відвідуванні разом із нею та донькою, як сім`єю, його матері за місцем проживання ОСОБА_20 . Висновок №37987, який отриманий судом 14 червня 2023 року, не є висновком судової генетично-молекулярної експертизи, але є належним та допустимим письмовим доказом у справі, як висновок спеціаліста-генетика, а тому підлягав правовій оцінці разом із іншими письмовими доказами, а суд першої інстанції неправомірно визнав висновок спеціаліста-генетика неналежним доказом. Суд першої інстанції ухилився від повного об`єктивного розгляду спору й не сприяв їй у здобутті такого виключно важливого доказу в справі, як висновок генетично-молекулярної експертизи. Переконана, що копіями паспортів і фотосвітлинами цих же осіб - ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_20 , які додаються до скарги, спростовується недостовірна інформація, висловлена в судовому засіданні ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , що вони не впізнають на приєднаних до справи фотосвітлинах своїх рідних і це невідомі їм громадяни. Суд безпідставно не надав оцінку дійсним обставинам справи, які свідчили про тривалість часу її спільного проживання з батьком дитини ОСОБА_9 на момент зачаття дитини і після її народження до грудня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При цьому посилається на те, що саме позивач була ініціатором проведення експертизи в установі ТзОВ «Мама Папа». Під час допиту судом спеціаліста цієї установи виявлено, що ця установа без поважних причин не виконала умови ухвали суду першої інстанції. Позивачу до дебатів завчасно було відомо про некоректний висновок, який складений невідповідною установою. Проте, позивач та її представник не вчинили жодної процесуальної дії, щоб повідомити суд про невиконання ухвали суду. Вважає, що фотосвітлини не можуть братися до уваги без відповідної експертизи, а позивач, якщо вважає, що її права якимось чином були дискриміновані під час розгляду справи, мала в процесі розгляду справи вчиняти дії для запобігання. На її переконання, позивач затягує розгляд справи та зловживає процесуальними правами, створила штучний предмет позову, щоб заволодіти частиною спадкового майна.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її адвокат Левчук Т.В. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким встановити факт батьківства ОСОБА_9 стосовно її ( ОСОБА_1 ) доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх адвокат Ткачук В.В. апеляційну скаргу не визнали, - просять у її задоволенні вимовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Соломонюк С.А. апеляційну скаргу не визнав, - просить також у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа приватний нотаріус нотаріального округу Житомирської області Вальчук О.М. у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10 т.1). У свідоцтві про народження дитини її батьками записані: батько ОСОБА_21 ; мати - ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відомості про батька ОСОБА_11 записані відповідно до частини першої ст.135 СК України (а.с.11 т.1).

Приватним підприємством «Управляюча компанія «Житлове експлуатаційне підприємство №1» 07 лютого 2022 року видана довідка №68 про те, що ОСОБА_9 проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , із червня 2016 року по липень 2017 року (а.с.14). Довідка видана на вимогу позивача, не на підставі письмових документів, а на підставі показань двох свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , про допит яких у суді клопотань учасниками справи не заявлялося.

ОСОБА_9 помер у січні 2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке видане 04 лютого 2022 року серія НОМЕР_1 (а.с.15 т.1). Із листа приватного нотаріуса нотаріального округу Житомирської області Вальчука О.М. від 08 вересня 2023 року прослідковується, що згідно з матеріалів спадкової справи №16/2022 (у спадковому реєстрі зареєстрована за номером №69099792), заведеної 07 лютого 2022 року до майна померлого у січні 2022 року ОСОБА_9 , на підставі поданих заяв спадщину прийняли: дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_3 ; відповідно до довідки Червоненської селищної ради Бердичівського району Житомирської області від 07 лютого 2022 року №29 спадщину прийняла мати ОСОБА_20 ; на підставі ст.1268 ЦК України спадщину прийняла неповнолітня дочка померлого ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.235 т.1). Законний представник ОСОБА_24 мати ОСОБА_8 . ОСОБА_20 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.146 т.1). Спірні правовідносини допускають правонаступництво, але спадкоємців, які б прийняли спадщину за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_20 , крім неповнолітньої доньки сина ОСОБА_9 онуки ОСОБА_24 , не встановлено.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою та третьою ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування

(ст.7 Конвенції про права дитини).

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька

і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Частиною першою ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої ст.135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій ст.128 цього Кодексу (ст.130 СК України).

Отже, у разі існування спору про право на спадщину, позовна заява про встановлення факту батьківства може бути подана, зокрема, матір`ю дитини.

Провадження стосовно встановлення факту батьківства стосується «приватного життя» за ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.

Передумовою звернення до суду із позовною заяву про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у Книзі записів народжень за вказівкою матері.

Як уже зазначалося вище, до актового запису №2616, який складений 15 вересня 2017 року, про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 , відомості про батька дитини проведені Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за прізвищем матері « ОСОБА_25 », а ім`я та по батькові батька дитини записано за вказівкою позивача ОСОБА_1 « ОСОБА_16 », оскільки мати дитини у зареєстрованому шлюбі не перебувала та спільної заяви батьків або заяви батька не було, що відповідало положенням ст.135 СК України.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану (постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі №552/4291/22, від 31 січня 2024 року в справі №752/13549/22).

Зміст ст.130 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи може бути підставою для категоричного висновку при встановленні факту батьківства в судовому порядку. Разом з тим, підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України, які мають оцінюватися в їх сукупності (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року в справі №643/9245/18).

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2022 року в справі призначалася посмертна молекулярно-генетична експертиза, проведення якої доручалося експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (вул.Докучаєвська,4 м.Київ та вул.Оранжерейна,9 м.Київ). На вирішення експертизи виносилися питання, чи є ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер у січні 2022 року) біологічним батьком ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )? (а.с.122 т.1). Зразки біологічного матеріалу для проведення експертизи належало відібрати у кровних родичів померлого ОСОБА_9 матері ОСОБА_20 , рідного брата ОСОБА_26 , доньки ОСОБА_24 .

Відповідно до електронного повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (відділення судово-медичної генетичної ідентифікації) від 02 лютого 2023 року, вирішити питання біологічного батьківства шляхом дослідження біологічного матеріалу біологічних родичів померлого (матері, брата, доньки тощо) та дитини жіночої генетичної статті неможливо, рівно як і встановити біологічну спорідненість між ними, у зв`язку з відсутністю відповідних методик (а.с.131 т.1).

На виконання ухвали суду першої інстанції, Медико-генетичний центр Товариства з обмеженою відповідальністю «Мама Папа» надало суду першої інстанції висновок генотипоскопічного експертного дослідження від 08 червня 2023 року (а.с.167-189 т.1).

На стадії апеляційного перегляду справи позивачем наданий висновок молекулярно-генетичної експертизи від 08 червня 2023 року, виконаний Медико-генетичним центром Товариства з обмеженою відповідальністю «Мама Папа» (а.с.22-46 т.3). Відповідно до цього висновку, ймовірність того, що ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є біологічною тіткою, тобто сестрою батька за обома батьками, відносно учасниці ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в рамках проведеного дослідження, складає 99,99%. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер у січні 2022 року, є біологічним батьком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ймовірністю 99,99% за умови, що він є рідним братом ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та інші його рідні брати, за наявності, не розглядаються в якості біологічного батька дитини.

Дослідивши вказаний висновок молекулярно-генетичної експертизи від 08 червня 2023 року та заслухавши пояснення завідувачки лабораторії Медико-генетичного центру ТзОВ «Мама Папа» ОСОБА_28 , колегія суддів не може вважати його допустимим та достовірним доказом, оскільки не виключено, що батьком ОСОБА_11 може бути рідний брат ОСОБА_9 , а також Медико-генетичний центр ТзОВ «Мама Папа» не належить до суб`єктів, які відповідно до законодавства мають право проведення судово-медичних, зокрема молекулярно-генетичних експертиз.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами (рішення ЄСПЛ у справі «Kalacheva v.russian federation» №3451/05 від 07 травня 2009 року).

Окрім того, у справі «Міфсуд проти Мальти» (заява №62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ звертав увагу, що хоча найважливіше завдання ст.8 Конвенції це захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (справа «Мікулич проти Хорватії» та справа «С.Х. та інші проти Австрії» №57813/00).

Обов`язок із доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд в постановах від 31 січня 2024 року в справі №752/13549/22, від 13 вересня 2023 року в справі №552/4291/22 виснував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для встановлення факту батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

У рішенні від 14 березня 2024 року за заявою №62020/14 у справі «Молдован проти України» ЄСПЛ вказав, що висновок експертизи ДНК у таких правовідносинах не можна ігнорувати, оскільки він є чи не єдиним об`єктивним доказом, який може свідчити про факт батьківства однієї особи стосовно іншої.

Підсумовуючи викладене вище, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Хоча висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, але висновок генетичної експертизи не є єдиною обов`язковою вимогою для встановлення факту батьківства в суді, хоча це найбільш переконливий і достовірний доказ, який суд враховує в сукупності з іншими (показаннями свідків, фотографіями, листами тощо).

Водночас повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (справа «Келін та інші проти Румунії» №25057/11).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні в справі інші матеріали, такі як фотографії, відеозаписи із зображенням певних осіб у процесі життєдіяльності, переписка у соціальних мережах не підтверджують, як окремо так і у сукупності з усіма іншими й дослідженими судом доказами, беззаперечність заявленої ОСОБА_1 вимоги. Відповідачі не визнають зображення на фотографіях та відеозаписах, а також те, що переписка у соціальній мережі здійснювалася саме ОСОБА_9 , а на зазначених носіях ідентифікування ОСОБА_9 будь-якими засобами доказування не проведено, а тому суд не може встановити їх автентичність (незмінність) та авторство.

За відсутності у матеріалах справи належних, допустимих та достовірних доказів встановити факт батьківства не видається можливим, оскільки навіть у сукупності докази, які зібрані у матеріалах справи, не дають змоги дійти беззаперечного висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування у справі про встановлення факту батьківства, тобто про наявність підстав для встановлення факту батьківства, який просить встановити позивач. Доказування ґрунтуватися на припущеннях не може.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Доказів, які могли б вплинути на правильність висновків суду першої інстанції позивачем суду не надано.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Відповідно до змісту ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та додаткового правового обґрунтування не потребують з огляду на викладене вище.

До апеляційного суду 27 листопада 2025 року через електронну пошту надійшла заява представника відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_5 адвоката Ткачука В.В. про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на професійну правничу допомогу, якою порушується питання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_8 48 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а на користь ОСОБА_5 - 33 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, до якої додані докази витрат. Апеляційний суд не бере до уваги відповідні докази, оскільки відсутні підтвердження надсилання заздалегідь їх копій іншим учасникам справи, таких доказів у інших учасників справи немає, вони не подані до суду в електронній формі та не є публічно доступними, що відповідає приписам частини дев`ятої ст.83 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 12 грудня 2025 року.

Головуюча Судді: