Номер провадження: 22-ц/813/6622/25
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

позивач - ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

третя особа - Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

заявник - Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Карпенко Валерії Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 червня 2025 року, постановлену у складі судді Тополевої Ю.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича про роз`яснення та зміну способу та порядку виконання судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком,-

установив:

Короткий зміст обставин справи

10 червня 2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси звернувся Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович із заявою в порядку статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 3 ст. 435 ЦПК України, в якій просив встановити, чи дійсно об`єкт, зазначений у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року по справі № 521/16101/20 був повністю знесений. Роз`яснити, чи є судове рішення у справі №521/16101/20 таким, що підлягає подальшому виконанню у разі встановлення, що об`єкт самочинного будівництва не був знесений повністю та можливості здійснення примусового знесення об`єкта виконавцем у порядку статті 63 ЗУ «Про виконавче провадження».

Заява обґрунтована наступними обставинами. На примусовому виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича перебуває виконавче провадження № 77961380 з примусового виконання виконавчого листа № 521/16101/20, виданого 14 квітня 2025 року Малиновським районним судом м. Одеси про: Усунути ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_3 , у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :54:004:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єкту будівництва, що зводиться за адресою: АДРЕСА_2 .

01 травня 2025 року приватним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 77961380 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа. У ході примусового виконання рішення суду по справі №521/16101/20 з`ясувались обставини, що ускладнюють виконання рішення суду. 28 травня 2025 року за вх. № 995 на адресу виконавця надійшла заява представника боржника про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якої рішення суду виконано ОСОБА_3 у повному обсязі. Приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: м. Одеса, вул. Багрицького, 67, за результатами якого складено акт, яким зафіксовано факт невиконання судового рішення, а саме: об`єкт будівництва на земельній ділянці не демонтовано, дії щодо усунення перешкод не вчинено, що свідчить про невиконання боржником рішення суду та вимог виконавчого документа.

14 вересня 2022 року Малиновським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення у справі №521/16101/20 до ОСОБА_3 , в якому суд зобов`язав відповідача за власний рахунок привести об`єкт будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер: :54:004:0035), до попереднього стану шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта. Відповідно до наданих відповідачем копій документів, роботи з демонтажу споруди, згідно договору з ФОП ОСОБА_5 , нібито виконано 22 травня 2024 року, а на підставі надання цих документів у грудні 2024 року виконавче провадження ВП №76707404 було завершено постановою державного виконавця на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичне виконання рішення до відкриття провадження. Однак, існують обґрунтовані сумніви у тому, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси № 521/16101/20 фактично виконано в повному обсязі, зокрема: - зазначені документи щодо виконання робіт (акт виконаних робіт, договір із підрядником, квитанція) не дають можливості достовірно ідентифікувати, чи дійсно об`єкт, що підлягав знесенню, був знесений у повному обсязі, і чи не був він просто змінений або перебудований.

У подальшому від Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР ОСОБА_3 видано нові дозвільні документи на будівництво на тій же самій земельній ділянці. На теперішній час на ділянці за адресою АДРЕСА_2 , продовжуються будівельні роботи, однак немає достовірної інформації, що будівництво здійснюється на іншій основі, а не на залишках попереднього об`єкта. У рішенні суду чітко встановлено обов`язок саме знесення, а не реконструкції, зміни фасаду чи демонтажу частин. Повне приведення до «попереднього стану» передбачає відновлення ситуації, яка існувала до самовільного будівництва, що, на думку заявника, не було здійснено. В копії договору з ФОП ОСОБА_5 від 20 квітня 2024 року не зазначено точних параметрів споруди, яка підлягає знесенню (поверховість, площа, технічний стан) та відсутня проектна документація або погодження органів ДАБІ. Акт приймання-передачі виконаних робіт від 22.05.2024 року складено лише між відповідачем і підрядником, відсутня участь третіх осіб (ДАБІ, органів місцевого самоврядування, виконавчої служби), що позбавляє його юридичної сили в частині підтвердження повного знесення та не додано фотофіксацію результату демонтажу, опис обсягу знесених конструкцій. Квитанція про оплату на суму 52 000 грн. підтверджує лише факт оплати, але не факт результату робіт. Постанова про закінчення виконавчого провадження від 26 грудня 2024 винесена виконавцем Хаджибейського ВДВС без проведення виїзду, акту обстеження чи акту фактичного виконання та постанова спирається лише на документи, подані відповідачем в односторонньому порядку. Витяг з Реєстру будівельної діяльності, що свідчить про отримання нових дозвільних документів на будівництво, однак цей факт підтверджує існування нового будівництва, проте не свідчить про усунення наслідків самочинного будівництва. У сукупності зазначені документи не доводять беззаперечно, що судове рішення було виконано в повному обсязі, оскільки - не встановлено, що саме та споруда, яка підлягала знесенню, була демонтована. У зв`язку з викладеним, існує реальна потреба у ідентифікації об`єкта, що був предметом рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/19240/23, та об`єкта, який існує зараз, тобто рішення Малиновського районного суду м. Одеси № 521/16101/20. Так, приватний виконавець вважає за необхідне звернутись до суду з заявою про роз`яснення та зміну порядку та способу виконання судового рішення, у вигляді встановлення порядку виконання судового рішення шляхом уточнення, яким саме шляхом має бути виконано рішення суду, з огляду на технічні та фактичні обставини та роз`яснити, чи споруда, яка існує на даний момент, є тією самою, що підлягала знесенню згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/19240/23.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 червня 2025 року заяву Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича про роз`яснення та зміну способу та порядку виконання судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком задоволено частково. Змінено спосіб та порядок виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком, надавши виконавцю можливість здійснення примусового знесення об`єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_2 у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що звертаючись із заявою про зміну порядку виконання рішення суду у справі, приватний виконавець, а також сторона позивача довели необхідність зміни способу та порядку його виконання наданими доказами невиконання боржником рішення суду, що оцінюється судом як підстава надання виконавцю можливості здійснення примусового знесення об`єкту будівництва у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Карпенко Валерії Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 звернулсь з апеляційною скаргою та просила ухвалу скасувати Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 червня 2025 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні заяви Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича в частині зміни способу та порядку виконання рішення суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд в резолютивній частині ухвалюючи про зміну порядку та способу виконання рішення суду, зазначив про можливість здійснення примусового знесення об?єкту будівництва в порядку ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», яке і так передбачено профільним законом в порядку примусового виконання рішення суду, адже нічим не змінивши порядок виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси Даною ухвалою фактично суд першої інстанції однобічно надав оцінку новим доказам, поданим Позивачем, та зробив передчасний висновок про невиконання Апелянтом (боржником) рішення суду, створивши штучні преюдиційні факти, які в подальшому будуть використовуватися стороною Позивача.

Щодо явки сторін.

Сторони були повідомлені належним чином про час, дату та місце судового засідання, в судове засідання з`явились представник приватного виконавця Зауліна Ольга Григорівна , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 09 грудня 2025 року, судовою колегією було розглянуто клопотання ОСОБА_2 про долучення доказів, у зв`язку з тим, що такі докази не розглядались судом першої інстанції, доказів не можливості заявлення такого клопотання під час розгляду справи судом першої інстанції не надано, а тому судова колегія на підставі порушення принципу стадійності розгляду доказів залишає без задоволення таке клопотання.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши сторони, суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :54:004:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єкту будівництва, що зводиться за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1261 грн. 20 копійок.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2022 року залишено без змін.

14 квітня 2025 року Малиновським районним судом міста Одеси за постановою Одеського апеляційного суду від 13.02.2023 року у справі № 521/16101/20 видано виконавчий лист.

01 травня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича подано заяву про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа від 14 квітня 2025 року.

01 травня 2025 року Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Притуляком Валерієм Миколайовичем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Малиновського районного суду м. Одеси № 509/16101/20 від 14 квітня 2025 року про усунення ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :54:004:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єкту будівництва, що зводиться за адресою: АДРЕСА_2 .

28 травня 2025 року ОСОБА_3 подано приватному виконавцю заяву про закінчення виконавчого провадження в порядку п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку із фактичним виконанням рішення суду до відкриття виконавчого провадження, на підтвердження чого надав постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 76707404 від 23 січня 2025 року, копію договору-підряду на виконання будівельно-монтажних робіт, укладеного із ОСОБА_5 20 квітня 2024 року, копію акта приймання-передачі виконаних робіт від 22 травня 2024 року, квитанцію на підтвердження оплати за договором.

Також ОСОБА_3 надано витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про схеми намірів забудови земельної ділянки Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, згідно якого ОСОБА_3 надано дозвіл на нове будівництво за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту приватного виконавця від 30 травня 2025 року, виходом приватного виконавця за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 встановлено, що рішення суду боржником не виконано, а саме, не усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та не знесено об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

30 травня 2025 року постановою приватного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду на боржника ОСОБА_3 накладено штраф на користь держави у розмірі 1 700 грн.

Судом встановлено, та сторонами виконавчого провадження не заперечується, що в провадженні Хаджибейського районного суду міста Одеси перебуває цивільна справа № 521/18463824 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про припинення права на виконання будівельних робіт.

За заявою ОСОБА_6 для подання до суду судовим експертом Рапач К.В. проведено судову будівельно-технічну експертизу, за результатами якої видано висновок експерта № 15/25 від 31 березня 2025 року із наступними висновками:

У відповідності до інформації з Реєстру будівельної діяльності на порталі ЄДЕССБ, щодо схеми намірів забудови земельної ділянки № NB01:3575-1589-3250-6229, будівельні роботи передбачають збереження частини будинку, частина будинку демонтується, а частина добудовується (див. схему арк. висновку 7). Як вбачається з наданої схеми, самочинно збудований об?єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки: :54:004:0035) не знесено, а демонтується лише одна стіна, зі сторони житлового будинку ОСОБА_7 . Крім того, експертом, у відповідності до зазначених в Договорі на виконання будівельних робіт від 20.04.2024 року, видів робіт та їх об`ємів, на програмному комплексі АВК-3 (ред. 3.8.3) розраховано витрати труда робітників-будівельників необхідних для здійснення даних робіт: Згідно виконаного розрахунку, загальні витрати робітників становлять 1542,68 люд. год. Тобто для виконання зазначених робіт Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 , при 8-ми часовому робочому дні, необхідно 192,835 дні. В той час, як термін виконання робіт зазначений у договорі, становить 25 робочих днів, що в свою чергу також свідчить про невиконання повного знесення самочинно збудованого об?єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки: :54:004:0035), а лише частини стіни, зі сторони житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В результаті проведеного дослідження встановлено, що будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки: :54:004:0035) не відповідають вимогам нормативно-правових актів, а саме: вимогам п. 6.1.41 Державних будівельних норм ДБН Б 2.2-12:2019, для нової садибної та дачної забудови відстань від меж слід встановлювати не менше 3 метрів; вимогам статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»: п. 10. Замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об?єкта до експлуатації, за експлуатацію об?єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката». У відповідності до ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки: :54:004:0035), відносяться до реконструкції самочинно збудованого об?єкту, який не було знесено.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями ст. 18 вказаного Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права , обов`язковості виконання рішень , законності , диспозитивності , справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пункт 1 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» регламентує, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

В той же час вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Щодо доводів скарги щодо роз`яснення рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2022 року судова колегія вважає необхідним зазначити наступне.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, які можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання.

Роз`яснено може бути рішення суду, якщо без такого роз`яснення його реалізація є ускладнена, оскільки спостерігається значна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Тобто роз`яснення рішення суду - це засіб виправлення формальних недоліків судового акту, який полягає в усуненні неясності судового акту, викладення рішення суду у більш ясній та зрозумілій формі. При цьому конкретного та вичерпного переліку критеріїв для визнання рішення незрозумілим процесуальний закон не визначає, але з його змісту слідує, що обґрунтування щодо незрозумілості має навести особа, яка звертається із заявою про роз`яснення судового рішення.

До такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 18жовтня 2018року по справі №823/867/16, від 21серпня 2018року по справі №803/3805/15. Касаційний суд відмовив у задоволенні заяв про роз`яснення судового рішення, виходячи з того, що із зазначених заявниками мотивів звернення не вбачалося зв`язку між порушеними питаннями та змістом винесеного рішення. Тобто, заявники не вказали, у чому саме полягає нечіткість, незрозумілість останнього та неточність формулювань, застосованих в рішенні суду, та що викликає труднощі у розумінні його змісту. Верховний Суд підкреслив необхідність чіткого визначення в заяві про роз`яснення судового рішення, у чому саме полягає незрозумілість його змісту, які формулювання викликають труднощі у його розумінні або виконанні.

Діюче процесуальне законодавство зазначає, що рішення суду повинно бути зрозумілим. Зрозумілість судового рішення полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення. Роз`яснення інших частин рішення (крім резолютивної) не має правового значення, оскільки вони не мають обов`язкового характеру.

Виходячи з даної норми, роз`яснення рішення - це засіб усунення його недоліків, тобто уточнення і більш ясний виклад дійсного змісту рішення з метою уникнення помилок при його виконанні.

Якщо у заяві про роз`яснення рішення фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до рішення суду від 14 вересня 2022 року усунуто ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :54:004:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єкту будівництва, що зводиться за адресою: АДРЕСА_2 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для роз`яснення рішення, оскільки резолютивну частину рішення викладено чітко, послідовно та зрозуміло.

Що стосується вимог заяви про встановлення, чи дійсно об`єкт, зазначений у рішенні Малиновського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2022 року по справі № 521/16101/20 був повністю знесений, суд першої інстанції зауважував на наступному.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обсяг прав і обов`язків виконавця, при здійсненні примусового виконання рішення передбачено статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі, і право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Встановлення обставин щодо повного виконання боржником рішення суду відноситься до компетенції виконавця, визначеною нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції виходив з того, що факт невиконання ОСОБА_3 рішення суду від 14 вересня 2022 року знайшов своє підтвердження актом приватного виконавця від 30 травня 2025 року та висновком судової будівельно-технічної експертизи № 15/25 від 31 березня 2025 року, а тому не підлягав окремому встановленню в судовому порядку.

Що стосується заяви приватного виконавця в частині зміни способу та порядку виконання судового рішення, в частині можливості здійснення примусового знесення об`єкта виконавцем у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» суд зауважує на наступному.

Виконавче провадження було відкрито на підставі ст. ст. 24-27 ЗУ «Про виконавче провадження», в той час як стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження» регламентує порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, із наданням виконавцю більших повноважень у випадку невиконання боржником рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність та зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого ст. 16 ЦК України.

Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Отже, питання щодо встановлення способу і порядку виконання рішення суду може бути розглянуто у виняткових випадках, що обумовлені об`єктивними ускладненнями при виконанні цього рішення.

Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судова колегія враховуючи вищевикладене вважає, що звертаючись із заявою про зміну порядку виконання рішення суду у справі, приватний виконавець, а також сторона позивача довели необхідність зміни способу та порядку його виконання наданими доказами невиконання боржником рішення суду, що оцінюється судом як підстава надання виконавцю можливості здійснення примусового знесення об`єкту будівництва у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» та дійшов вірного висновку, що заявлені вимоги про зміну способу виконання судового рішення підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції даною ухвалою фактично однобічно надав оцінку новим доказам, поданим Позивачем, та зробив передчасний висновок про невиконання Апелянтом (боржником) рішення суду, створивши штучні преюдиційні факти, які в подальшому будуть використовуватися стороною Позивача, апеляційний суд вважає не слушними та такими, що необґрунтовано належними та допустимими доказами, місять лише суб`єктивні твердження скаржника, які за своїм характером є припущеннями, а тому такі доводи задоволенню не підлягають.

Наведені в апеляційній скарзі доводи мають узагальюючий характер без деталізації порушення судом та не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Інших доводів скаржником не наведено, а тому апеляційний суд позбавлений можливості задовольнити апеляційну скаргу.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення вимог скарги.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Карпенко Валерії Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю.Карташов

Ю.П. Лозко