П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 570/4554/23

Провадження № 22-ц/4815/1372/25

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Кушнір Н.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(повний текст) 09 год. 52 хв.

24 липня 2025 року у м. Рівне

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Квасилівський ливарно-механічний завод";

за участі: учасники справи і їх представники в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квасилівський ливарно-механічний завод" про встановлення факту перебування у трудових відносинах,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квасилівський ливарно-механічний завод" (далі - ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" або завод) про встановлення факту перебування у трудових відносинах протягом часу із 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 02 січня 2019 року він працевлаштувався охоронником ТОВ "Квасилівський ЛМЗ", надавши директору заводу паспортні дані і відомості про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків для внесення відповідного запису про роботу. З наказом про прийняття на роботу його не ознайомлювали, проте ця обставина його не бентежила, адже йому було визначено робоче місце, поінформовано про режим роботи заводу, тривалість робочого часу і відпочинку. Тому вважав, що між сторонами було укладено трудовий договір.

У його функціональні обов`язки входила охорона території та приміщень заводу. Працював за графіком змінності з 08 години до 08 години наступного дня та у звичайному режимі через дві доби разом з двома іншими працівниками. При виконанні обов`язків йому передавалися телефон, ліхтарик та ключі від приміщень. Виплата заробітної плати, в основному, проводилася готівкою, хоча у березні-квітні 2022 року заробітну плату було перераховано на банківську картку по 3 000 гривень за кожен з цих місяців. У квітні 2022 року йому перераховано на банківську карту 2 000 гривень заробітку.

З огляду на постійну невиплату заробітної плати в повному обсязі 31 травня 2022 року позивач звільнився з роботи.

В подальшому, 29 липня 2022 року, він звернувся до відповідача із письмовою заявою про повний розрахунок за виконану роботу, в т.ч. за роботу в надурочний час, на що відповіді не отримав.

У вересні 2022 року звернувся до Управління Держпраці у Рівненській області, Державної служби з питань праці, а 14 березня 2023 року та 25 квітня 2023 року - і до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, які повідомили, що на час воєнного стану відповідні перевірки фактів порушення трудового законодавства цими органами не проводяться.

На чергове звернення Управління інспекційної діяльності у Рівненській області 03 липня 2023 року повідомило, що відповідно до інформації ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" ОСОБА_1 у трудових відносинах із заводом не перебував і не перебуває.

Звертав увагу на те, що встановлення факту трудових відносин йому необхідне для встановлення загального страхового стажу трудової діяльності.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що фактично полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати і задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про відсутність правової оцінки суду при дослідженні доказів у справі. Цими доказами вважав пояснювальну записку в.о. директора заводу від 20 листопада 2023 року на ім`я головного державного інспектора Управління інспекційної діяльності у Рівненській області про те, що протягом часу із 2019 року цивільно-правові договори не укладалися, довідку від 17 лютого 2020 року директора заводу про те, що позивач займав посаду охоронника, письмову відповідь УДМС України в Рівненській області №5601.6-3281/96.1-24 від 12 вересня 2024 року про отримання ОСОБА_1 14 серпня 2018 року паспорту типу ID-1 №002193792, заяву-анкету №2122500 від 31 липня 2018 року про видачу паспорта типу ID-1, паспорт на ім`я ОСОБА_1 типу ID-1 №002193792, записи у журналі прийому та передачі чергування ТОВ "Квасилівський ЛМЗ", за якими позивач працював позмінно з іншими охоронниками, акт від 21 листопада 2023 року №3х/РВ/34982/132 Західного міжрегіонального управління Держпраці про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" щодо додержання вимог ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 24 КЗпП України.

Судом не було враховано обставин, встановлених рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі №460/28161/23 за позовом ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" до Управління інспекційної діяльності у Рівненській області, третя особа: ОСОБА_1 ; про визнання протиправним та скасування припису. Рішенням суду першої інстанції з`ясовано, що між сторонами існували правовідносини, які носили характер трудових. Разом з тим це судове рішення скасовано Восьмим апеляційним адміністративним судом 08 травня 2025 року, постанова якого залишена 02 липня 2025 року Верховним Судом без змін. Суд касаційної інстанції, зокрема зазначив, що апеляційний суд не висловив свого висновку про те, який би так чи інакше утруднював або ж унеможливлював розв`язання спору про встановлення факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із заводом.

Тому вважає, що доводи про укладення цивільно-правового договору з надання послуг охорони об`єкту від 01 квітня 2019 року повинні бути відхилені судом, адже оригінал угоди або посвідчена копія угоди відповідачем не надавалися.

Щодо правовідносин сторін з 02 квітня 2019 року по 31 травня 2022 року, то наведеними доказами підтверджується, що позивача було допущено до роботи хоча і без укладення трудового договору, проте на час існування між ними трудових прав та обов`язків.

Покликався також на норму ч. 4 ст. 315 ЦПК України з приводу залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду у разі встановлення спору про право між учасниками справи. Натомість суд відкрив позовне провадження, не залишивши заяву без розгляду. Тобто судом ухвалено рішення, де не зазначено обґрунтувань відсутності спору про право.

У поданому відзиві представник ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" адвокат Окунєв І.С., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Напередодні судового засідання 08 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Наконечна Д.О. подала клопотання про відкладення судового розгляду у справі з огляду на тимчасову непрацездатність, що засвідчується відповідним медичним висновком №111-964В-Х8СС-ТН3М. Оскільки на порталі ПФУ portal.pfu.gov.ua ведуться технічні роботи, що не дає можливості відкрити лист непрацездатності, документ, підтверджуючий ці обставини надасть в наступному судовому засіданні.

До клопотання долучено доручення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги особам, які визначені пунктами 1-2, 9-23, 26-29 ч. 1 ст. 14 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу" від 06 листопада 2025 року №017/07-5/10306, що видане на підставі наказу Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги від 06 листопада №3-БВПД/017/07-5/3/13. За цим дорученням призначено адвоката Наконечну Д.О. для надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 .

Між тим, клопотання до задоволення не підлягає.

Так, відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Як встановлено, ОСОБА_1 і його представник адвокат Наконечна Д.О. належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).

Оскільки матеріали справи містять дані про повне і об`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для її правильного вирішення, а тому суд апеляційної інстанції не встановив неможливості розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 і його представника адвоката Наконечної Д.О. При цьому береться до уваги, що заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а також враховуються межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України).

Хоменчук М.М. і представник ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" також у судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, оскільки доказів про те, що сторони перебували у трудових відносинах протягом часу із 02 квітня 2019 року по 31 травня 2022 року позивачем не надано, матеріали справи їх не містять, а судом не було здобуто.

При цьому основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, а метою договору є отримання певного матеріального результату.

Внаслідок недоведеності тих обставин, що ОСОБА_1 за час із 02 квітня 2019 року по 31 травня 2022 року виконував функціональні обов`язки охоронника ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" на підставі трудового договору, позивачу відмовлено у задоволенні відповідних вимог до заводу.

Як з`ясовано судом, з 02 січня 2019 року до 31 травня 2022 року ОСОБА_1 перебував у цивільно-правових відносинах з ТОВ "Квасилівський ЛМЗ", здійснюючи обов`язки з охорони заводу.

31 травня 2022 року зазначені відносини між сторонами припинено.

09 жовтня 2023 року позивач звернувся до Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливих порушень законодавства про працю посадовими особами відповідача.

З листа Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №ЗХ/3.3/1107-ЗВ-23 від 23 листопада 2023 року вбачається, що під час проведення позапланового державного контролю у формі перевірки встановлено, що ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" порушено вимоги ч.1 ст.21, ч.4 ст.24 К3пП України. Ці порушення полягають у полягають у допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці складено акт перевірки, а директору заводу вручено припис про усунення виявлених порушень №ЗХ/РВ/34982/132/П.

У пояснювальній записці в.о.директора ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" зазначено, що у період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2022 року у відповідача працювали начальник охорони ОСОБА_2 , охоронники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Графіки чергування та журнали прийому-передачі чергувань охоронців за період 2019-2022 років відсутні.

Натомість у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 своїми показаннями підтвердили пояснення позивача про те, що вони працювали разом у ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" охоронниками за графіком "одна доба через дві", що фіксувалося у спеціальному журналі, який перевіряв керівник.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №ЗХ/РВ/34982/132/П/ПТ від 30 листопада 2023 року ОСОБА_5 , як керівник ТОВ «Квасилівський ЛМЗ», 21 листопада 2023 року по вул. Богдана Хмельницького в селищі Квасилів Рівненського району допустив порушення законодавства про працю, відповідальність за яке передбачено ч.3 ст. 41 КУпАП.

16 січня 2024 року постановою Рівненського районного суду Рівненської області, що набрала законної сили, провадження у справі №570/6330/23 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 41 КУпАП, щодо ОСОБА_5 закрите за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Цією постановою встановлено, що правовідносини між ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" і ОСОБА_6 ґрунтувалися виключно на цивільно-правовому договорі, позивач не знаходився у безпосередньому підпорядкуванні у посадових осіб заводу, а лише надавав послуги, обсяг і вид яких були прямо обумовлені цивільно-правовим договором.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі №460/28161/23 відмовлено у задоволенні позову ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" до Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів,: ОСОБА_1 ; про визнання протиправним та скасування припису.

08 травня 2025 року постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі №460/28161/23 скасовано.

Визнано протиправним та скасовано припис Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 21 листопада 2023 року №ЗХ/РВ/34982/132/П.

При прийнятті постанови Восьмий апеляційний адміністративний суд звернув увагу, що фактичні обставини, які стали підставою для прийняття оскаржуваного припису, так і для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 41 КУпАП щодо керівника заводу, є тотожними, а Управлінням інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального Управління Державної служби з питань праці не спростовано належними та допустимими доказами висновки, які містяться у постанові Рівненського районного суду від 16 січня 2024 року у справі №570/6330/23 щодо відсутності факту порушень ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" вимог трудового законодавства.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову до ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 21, ч. 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Норма статті 626 ЦК України вказує, що цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 901, 902 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 05 березня 2025 року у справі №463/10998/23, вбачається, що відповідно до ст.ст. 21 та 24 КЗпП України трудовий договір:

1.укладається між працівником і роботодавцем;

2.оформлюється наказом;

3.працівник не може бути допущений до роботи без його укладення, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому законодавством.

Для встановлення факту існування трудових відносин між працівником і роботодавцем недостатньо лише запису в трудовій книжці, який згодом був визнаний недійсним.

При цьому необхідними доказами перебування у трудових відносинах є:

1.наявність наказу про прийняття на роботу;

2.письмового трудового договору;

3.факти виконання працівником трудових функцій;

4.підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

5.забезпечення роботодавцем умов праці та виплата винагороди за виконану роботу.

Відсутність таких доказів не дозволяє суду встановити факт трудових відносин.

Крім того, заявник покликався на те, що встановлення факту, який має юридичне значення, йому необхідне у зв`язку з визначенням загального страхового стажу трудової діяльності.

Між тим, Верховний Суд у постанові у справі №347/576/18 від 10 червня 2020 року зазначав, що встановлення факту наявності трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду України відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року.

У судовому порядку встановлюється лише факт приналежності документа, що підтверджує трудовий стаж, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження. Верховний Суд вказав, що встановлення факту наявності трудового стажу для призначення пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України під час прийняття рішення про призначення пенсії, а рішення вказаного органу щодо її призначення підлягає оскарженню у встановленому законом порядку. Заяви про встановлення фактів трудового стажу не можуть розглядатися у порядку цивільного судочинства. Відмова відповідного органу Пенсійного фонду України у встановленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до адміністративного суду.

Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18 та від 10 червня 2020 року у справі №347/576/18.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність з`ясування обставин, що мають значення для справи, то з ними погодитися не можна, адже судом їм дано детальну і вичерпну оцінку.

Не заслуговують на увагу як необґрунтовані і аргументи про помилкову оцінку судом доказів у справі, а саме пояснювальної записки в.о. директора заводу від 20 листопада 2023 року на ім`я головного державного інспектора Управління інспекційної діяльності у Рівненській області, довідки від 17 лютого 2020 року директора заводу, заяву-анкету №2122500 від 31 липня 2018 року, паспорт на ім`я ОСОБА_1 типу ID-1 №002193792, записи у журналі прийому та передачі чергування ТОВ "Квасилівський ЛМЗ", акт від 21 листопада 2023 року №3х/РВ/34982/132 Західного міжрегіонального управління Держпраці про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у ТОВ "Квасилівський ЛМЗ" щодо додержання вимог ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 24 КЗпП України.

Так, відповідно до ст.ст. 12, 76-78 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тому докази, на які покликається автор апеляційної скарги, - як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд попередньої інстанції оцінив об`єктивно і правильно, з чим погоджується й колегія суддів.

З приводу тверджень апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, то згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання спірних відносин, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Не можна погодитися з посиланнями ОСОБА_1 на норму ч. 4 ст. 315 ЦПК України щодо залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду у разі встановлення спору про право між учасниками справи. При цьому колегія суддів звертає увагу, що ця норма закону міститься у главі 6 розділу ІV Цивільного процесуального кодексу України і регулює питання розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження. Натомість ця справа розглядається за правилами позовного провадження, а її розгляд регламентовано іншими нормами процесуального права.

В решті доводи апеляційної скарги також є необґрунтованими, а тому колегією суддів відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків