Єдиний унікальний номер судової справи: 487/5697/21
Провадження № 22-ц/812/1670/25 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

24 листопада 2025 року м. Миколаїв справа № 487/5697/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2022 року, ухвалене у складі головуючого судді Лагоди А.А. в приміщенні того ж суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із майна, що є в спільній власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із майна, що є в спільній власності,

встановив:

10 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила виділити належні їй 27/200 частини домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель споруд за адресою: АДРЕСА_1 , в натурі із спільної часткової власності відповідно до першого варіанту, запропонованого висновком будівельно-технічної експертизи.

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив виділити належні йому 27/200 частини домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель споруд за адресою: АДРЕСА_1 , в натурі із спільної часткової власності відповідно до першого варіанту, запропонованого висновком будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2022 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2022 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Проведено виділ у натурі частки із майна згідно із запропонованим варіантом судової будівельно технічної експертизи № 125-081 від 30 грудня 2021 року.

Виділено ОСОБА_2 у власність в натурі в домоволодінні по АДРЕСА_1 частину житлового будинку літ. А-1, що складається з квартири АДРЕСА_2 загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею - 23,7 кв. м., у складі приміщень: 2-1 (кухня площею 15,1 кв.м.), 2-2 (житлова кімната площею 11,8 кв.м), 2-3 (житлова кімната площею 11,9 кв.м) та господарські будівлі і споруди: літ. В - сарай площею 5,8 кв.м., 27/200 частин літ. №1, 2, 3, 4, 5, 6, 9, 11, 12, 13, 14, 15 огорожи з воротами та хвірткою, 27/200 частин літ. № І, II, - замощення.

Виділено ОСОБА_3 у власність в натурі в домоволодінні по АДРЕСА_1 частину житлового будинку літ. А-1, що складається з квартири АДРЕСА_3 загальною площею 27,9 кв.м., житловою площею - 21,9 кв.м. у складі приміщень: 7-1 (коридор площею 6,0 кв.м.), 7-2 (житлова кімната площею 21,9 кв.м) та господарські будівлі і споруди: літ. М - сарай площею 5,5 кв.м., 27/200 частин літ. МІ, 2, 3, 4, 5, 6, 9, 11, 12, 13, 14, 15 - огорожі з воротами та хвірткою, 27/200 частин літ. № І, II, - замощення.

12 серпня 2025 року ОСОБА_1 подала на рішення суду апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 22 квітня 2025 року у справі №487/1821/24 за позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_8 було визнано дійсним договір купівлі-продажу 27/200 часток вищевказаного домоволодіння, укладений 19 вересня 2001 року між попереднім власником вказаної частки ОСОБА_9 та спадкодавцем ОСОБА_10 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_8 право власності у порядку спадкування за законом по 27/600 часток у праві власності на спірне домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_8 по 27/600 часток домоволодіння за вказаною адресою.

Цим рішенням суду встановлено, що спірні частини домоволодіння останнім власником ( ОСОБА_3 ) були набуті безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати ( ОСОБА_9 ) на підставі договору дарування.

При зверненні до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності апелянта на 27/600 часток у праві власності на домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , стало відомо про наявність оскаржуваного судового рішення. Заявник вказувала, що до участі у справі вона залучена не була.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 19 липня 2022 року. Наступною ухвалою апеляційного суду від 09 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року у порядку процесуального правонаступництва у справі замінено відповідача ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 на ОСОБА_6 .

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною першою статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (частина третя статті 18 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржене особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) та від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 12 січня 2022 року у справі № 761/41876/18 (провадження № 61-16835св21).

Отже, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Якщо у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, апеляційний суд встановить, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року, заява № 19164/04).

У справі, яка переглядається, судом установлено, що станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення 19 липня 2022 року, спірне нерухоме майно було зареєстровано на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 у розмірі 81/600 (або 27/200) частки, ОСОБА_3 - 27/200, ОСОБА_4 26/100, ОСОБА_5 13/100, ОСОБА_7 - 27/100, ОСОБА_6 - 7/100.

Сторони не дійшли згоди щодо виділу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їхньої частки з домоволодіння.

Оскаржуване рішення суду сторонами не оскаржувалося в апеляційному порядку.

З матеріалів справи убачається, що 19 вересня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання набула 135/600 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Цей договір було зареєстровано на Біржі нерухомості «Едвайс Консульт» за № 1872.

Біржею нерухомості «Едвайс Консульт» до вказаного договору було внесено виправлення частки домоволодіння замість зазначених 135/600 частин на 27/200 частин.

22 жовтня 2001 року договір купівлі-продажу від 19 вересня 2001 року було зареєстровано в КП «ММБТІ» за реєстровим №3862.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла та після її смерті відкрилась спадщина до складу якої, зокрема, увійшло право власності на 27/200 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями майна стали її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які на час відкриття спадщини були неповнолітніми.

18 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса для оформлення спадкової справи.

Постановою державного нотаріуса Першої миколаївської нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Ю.Г. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що Договір купівлі-продажу зареєстрований 19 вересня 2001 року за №1872 на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт», а повинен бути нотаріально посвідчений.

28 липня 2017 року продавець ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_10 , третя особа Товарна біржа «Едвайс Консульт», про визнання вказаного договору купівлі-продажу 27/200 часток недійсним.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено.

17 вересня 2018 року ОСОБА_9 зареєструвала своє право власності на 27/200 часток домоволодіння, а 23 листопада 2018 року на підставі договору дарування відчужила вказану частку ОСОБА_3 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 23 листопада 2018 року внесено запис про право приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 на 27/200 частин вказаного домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2023 року заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2018 року скасоване, а наступною ухвалою того ж суду від 12 лютого 2024 року провадження у справі за позовом вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , третя особа Товарна біржа «Едвайс Консульт», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року у справі №487/1821/24 за позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_8 було визнано дійсним договір купівлі-продажу 27/200 часток вищевказаного домоволодіння укладений 19 вересня 2001 року між попереднім власником вказаної частки ОСОБА_9 та спадкодавцем ОСОБА_10 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_8 право власності у порядку спадкування за законом по 27/600 часток у праві власності на спірне домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_11 по 27/600 часток домоволодіння за вказаною адресою.

Цим рішенням суду встановлено, що спірні частини домоволодіння останнім власником ( ОСОБА_3 ) були набуті безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати ( ОСОБА_9 ) на підставі договору дарування.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частини перша, друга статті 355 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У статті 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15, сформульовано правовий висновок про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. У процесі здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що задоволення позову про виділ у натурі частки із домоволодіння, з яких 27/200 частин належали на праві спільної часткової власності ОСОБА_10 , за участі ОСОБА_3 , з огляду на те, що вказана частина йому не належала, проведено з позбавленням права на виділ частки в праві спільної часткової власності інших співвласників, зокрема ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_10 , і судове рішення стосується прав та інтересів ОСОБА_1 та інших спадкоємців.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції розглядав і встановлював у своєму рішенні питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , та інших співвласників (спадкоємців).

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що відсутні підстави закриття апеляційного провадження, передбачені пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19, від 21 листопада 2022 року у справі № 754/16978/21.

З матеріалів справи убачається, що співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , були ОСОБА_2 - 81/600 (або 27/200) частки, ОСОБА_3 - 27/200, ОСОБА_4 26/100, ОСОБА_5 13/100, ОСОБА_7 - 27/100, ОСОБА_6 - 7/100.

У розглядуваній справі ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не була залучена у справі, хоча успадкувала 27/600 частин домоволодіння, які незаконно вибули з володіння ОСОБА_10 .

З матеріалів справи убачається, що інший спадкоємець ОСОБА_10 ОСОБА_8 також не залучений до участі у справі.

Апеляційний суд вважає, що вирішення заявлених позовних вимог первісного та зустрічного позовів, спрямованих на втручання у право осіб, яких не залучено до участі у справі, не відповідає процесуальному статусу сторони цивільного процесу. Суд вирішивши заявлені позовні вимоги по суті фактично вирішив питання про їх права, інтереси та обов`язки, що є порушенням норм процесуального права.

Отже, з урахуванням викладених обставин незаконного вибуття з власності ОСОБА_10 частки в праві спільної часткової власності, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 не можна вважати належним позивачем у справі за його позовом про виділ цієї частки в натурі в домоволодінні та за первісним позовом ОСОБА_2 - належним відповідачем.

Таким чином незалучення усіх співвласників та спадкоємців майна ОСОБА_10 , які можуть бути належними сторонами у даній справі, встановивши неналежний склад учасників справи, апеляційний суд не вирішує позов по суті.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення первісного та зустрічного позовів.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З урахуванням зазначеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що відмова у задоволенні цього позову не позбавляє позивача права на звернення до суду з новим позовом із зазначенням належного суб`єктного складу учасників.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, то в силу ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь належить стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі по 1 089 грн 60 коп. (2179, 20 грн :2).

Керуючись статтями 367-369, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною, задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із майна, що є в спільній власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із майна, що є в спільній власності.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі по 1 089 грн 69 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 25 листопада 2025 року.