Дата документу 19.11.2025
Справа № 501/1209/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс»

до

відповідача: ОСОБА_1

предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» 24.03.2025 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором №128447 від 18.01.2024 у розмірі 12807,55 грн., судові витрати у справі та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн.

В обґрунтування вимог, представник позивача посилається на те, що 18.01.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та відповідачем укладено кредитний договір №128447, згідно умов якого первісний кредитор взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит в сумі 5000 гривень, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 28 % одноразово.

Позивач стверджує, що 12.07.2024 між ТОВ «Кредіплюс» та ТОВ ««Фінансова компанія «Ейс» укладено Договір факторингу № 120072024 про відступлення права вимоги за Кредитним договором.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом №128447 від 18.01.2024 становить 12807,55 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 6945,00 грн., заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 5461,55 грн., комісія за кредитним договором - 401,00 грн.

Відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовною заявою.

Представник відповідача 07.07.2025 надав до суду додаткові пояснення (а.с.133-136), просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що:

- в особистому кабінеті ОСОБА_1 відсутня будь-яка інформація, яка б підтверджувала, що відповідачем укладено даний кредитний договір;

- відсутні докази, що відповідачу перераховувались кошти за вказаним договором, тощо.

Представник позивача 08.09.2025 надав до суду додаткові пояснення (а.с.160-162).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу від 24.03.2025 цивільну справу розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.69).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 14.04.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.72-73).

Ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 05.06.2025 заяву відповідача ОСОБА_1 про продовження процесуального строку для подання відзиву на позов залишено без задоволення (а.с.120-121).

Ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 05.06.2025 клопотання позивача про витребування доказів - задоволено та витребувано докази від АТ «ПУМБ», а саме: виписку по рахунку, який належить ОСОБА_1 за договором № за січень-березень 2024.

Ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 13.10.2025 витребувано від АТ «ПУМБ» інформацію (а.с.175-176), а саме:

- чи імітувалась на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) платіжна картка - маски-картки № НОМЕР_2 , чи імітувалась будь-яка інша платіжна картка;

- про зарахування коштів на картковий рахунок маски-картки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 18.01.2024 по 23.01.2024 в сумі 5 000,4 грн.(безготівкове зарахування згідно транзакції № від 18.01.2024;

- чи є/був номер телефону НОМЕР_3 фінансовим номером телефону за картковим рахунком - маски-картки № НОМЕР_2 та чи знаходиться/знаходився номер телефону НОМЕР_3 в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- у разі підтвердження зарахування коштів на картковий рахунок - маска карти № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за період з 18.01.2024 по 23.01.2024 у сумі 5 000,4 грн. (безготівкове зарахування згідно транзакції № від 18.01.2024) та надати первинні документи бухгалтерського обліку (банківські виписки/платіжні інструкції/доручення), що підтвердять дану інформацію;

- надати повний номер рахунку маска-картки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на який зараховано кошти.

Щодо участі сторін у судовому засіданні та розгляду справи без їх участі, суд керується наступним.

Сторони були належним сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 18.01.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та відповідачем укладено кредитний договір №128447, згідно умов якого первісний кредитор взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит в сумі 5000 гривень, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 28 % одноразово (а.с.9-12, 13-18).

12.07.2024 між ТОВ «Кредіплюс» та ТОВ ««Фінансова компанія «Ейс» укладено Договір факторингу № 120072024 про відступлення права вимоги за Кредитним договором (а.с.39-42, 46, 47).

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом №128447 від 18.01.2024 становить 12807,55 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 6945,00 грн., заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 5461,55 грн., комісія за кредитним договором - 401,00 грн. (а.с.38).

Відповідно до довідки АТ «ПУМБ» від 29.10.2025 на виконання ухвали Чорноморського міського суду Одеської області про витребування доказів, вбачається (а.с.180), що:

- на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) була випущена банківська платіжна картка - маски-картки № НОМЕР_2 до рахунку № НОМЕР_5 у гривні;

- в банку на ОСОБА_1 закріплений фінансовий номер телефону НОМЕР_6 , який 03.10.2023 змінено на НОМЕР_7 , на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операції за платіжною карткою № НОМЕР_2 .

В анкеті ОСОБА_1 вказано номер телефону НОМЕР_6 , який 03.10.2023 змінено на НОМЕР_7 .

В результаті операцій, здійснених по карті НОМЕР_2, яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 за період з 18.01.2024 по 23.01.2024 була виявлена операція по надходженню грошових коштів у сумі 5000,00 грн. через сервіс іншого банку.

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до положень ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом встановлено, що 18.01.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та відповідачем укладено кредитний договір №128447, згідно умов якого первісний кредитор взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит в сумі 5000 гривень, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 28 % одноразово.

При укладенні кредитного договору відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, місце роботи, номер телефону, картку. Саме на вказаний ним номер телефону позивачем було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір.

Додатком до вищевказаного договору сторони погодили графік платежів (а.с.12 зворотній бік).

Відповідач підтвердив, що до укладення вищевказаного кредитного договору він, зокрема, ознайомився з графіком платежів, отримав у письмовій формі (у вигляді електронного документа розміщеного в особистому кабінеті) паспорт споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною цього договору), інформацію, зазначену в Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законі України «Про споживче кредитування»; ознайомився з усіма його умовами (у т.ч. викладеними у п.6.3) та Правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього договору (п.с.1.1-1.2 Договору) (а.с.9 зворотній бік-10).

З матеріалів справи вбачається, що договір про споживчий кредит №128447 від 18.01.2024 між ТОВ «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі (а.с.33), тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про доведеність факту укладання спірного договору.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна довідка про ідентифікацію клієнта щодо надсилання відповідачу на його номер мобільного телефону одноразового ідентифікатора, який і був самостійно введений позичальником при оформленні кредитних правовідносин після зазначення своїх персональних даних реквізити паспорта, зареєстроване місце проживання, ПІБ, РНОКПП, номер телефону.

Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав.

Крім того, відповідно до довідки АТ «ПУМБ» від 29.10.2025 на виконання ухвали Чорноморського міського суду Одеської області про витребування доказів, вбачається (а.с.180), що:

- на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) була випущена банківська платіжна картка - маски-картки № НОМЕР_2 до рахунку № НОМЕР_5 у гривні;

- в банку на ОСОБА_1 закріплений фінансовий номер телефону НОМЕР_6 , який 03.10.2023 змінено на НОМЕР_7 , на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операції за платіжною карткою № НОМЕР_2 .

В анкеті ОСОБА_1 вказано номер телефону НОМЕР_6 , який 03.10.2023 змінено на НОМЕР_7 .

В результаті операцій, здійснених по карті НОМЕР_2, яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 за період з 18.01.2024 по 23.01.2024 була виявлена операція по надходженню грошових коштів у сумі 5000,00 грн. через сервіс іншого банку.

Отже, доводи представника відповідача, що позивачем не надано доказів, що відповідачем укладено даний кредитний договір та що відповідачу перераховувались кошти за вказаним договором є неспроможними.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

До позовної заяви додано розрахунок заборгованості відповідача перед первісним кредитором, з якого слідує, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом №128447 від 18.01.2024 становить 12807,55 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 6945,00 грн., заборгованість по несплаченим відстокам за користування кредитом - 5461,55 грн., комісія за кредитним договором - 401,00 грн. (а.с.38).

Відповідач не оспорив у встановленому законом порядку укладення ним вказаного кредитного договору, а також не надав суду належних і допустимих доказів виконання ним зобов`язань за даним кредитним договором у повному обсязі.

Відтак, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №128447 від 18.01.2024.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредитів (позики), просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками та комісію.

Сторони договору про споживчий кредит №128447 від 18.01.2024 погодили строк кредитування 70 днів з 18.01.2024 до 28.03.2024.

Встановлено продовження строку кредитування за договором про споживчий кредит на підставі п.п.3.1-3.6 цього договору.

Порядок нарахування процентів за користування кредитом, розмір яких узгоджено в п.п.2.3-2.8 кредитного договору.

Крім того пунктом 2.5 договору № визначено, що до загальних витрат позичальника за кредитом, включено одноразову комісію за надання кредиту в розмірі 1 944,60 гривень.

Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення відсотків та/або комісії, матеріали справи не містять, а тому суд прийшов висновку про наявність підстав для стягнення таких складових договору з відповідача.

Крім того, відповідно до статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача.

Отже, зміст зазначеної норми не врегульовує питання нарахованих процентів та містить вимоги щодо штрафних санкцій (пеня, штрафи), які відповідачу не нараховувалися. Водночас нарахування процентів за користування кредитними коштами регулюється статтями 1048, 1056-1 ЦК України та їх розмір встановлюється та погоджується сторонами.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом пункту 11 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг є фінансовою послугою.

Згідно з частиною 1 статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до частини 3 статті 1079 ЦК України, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2024 між ТОВ «Кредіплюс» та ТОВ ««Фінансова компанія «Ейс» укладено Договір факторингу №120072024 про відступлення права вимоги за Кредитним договором (а.с.39-42, 46, 47).

З Реєстру Боржників від 12.07.2024, ТОВ «Кредіплюс» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» право вимоги, зокрема, до боржника за договором №128447 від 18.01.2024 стосовно ОСОБА_1 (а.с.46).

На виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» сплатило фінансування, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (а.с.48).

Отже, суд доходить до висновку про доведеність позивачем факту передачі прав вимоги від ТОВ «Кредіплюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс».

Крім того вищезгаданий договір не був визнаний недійсним в судовому порядку, а тому діє презумпція правомірності правочину і вважається, що такі правочини були вчинені та ТОВ «ФК «Факторинг Партнерс» є належним позивачем, який має право вимагати повернення кредитних коштів.

Враховуючи викладені обставини, суд доходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі заявленому позивачем.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Також суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.

Зокрема, згідно платіжної інструкції №8973 від 19.03.2025 (а.с.1) позивачем сплачено 2422,40 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку із задоволенням позову.

Крім того, згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частина 2 ст.137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 ч.1 ст.1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону ч.1 ст.1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження цих обставин суду, крім договору про надання правничої допомоги, також повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат.

Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу.

До позову надано копії:

- договору про надання правової допомоги №04/02/25-01 від 04.02.2025 (а.с.55-56);

- додаткової угоди №11 до Договору (а.с.57);

- акту прийому-передачі наданих послуг (а.с.58).

Разом з тим, представником позивача не надано до суду документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» () заборгованість за кредитним договором №128447 від 18.01.2024 у розмірі 12807,55 грн., судові витрати у справі у розмірі 2422,40 грн.

В решті вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського

Суду Одеської області М.І.Петрюченко