Справа № 703/5995/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Биченка І.Я.

за участю

секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Петренка В.М.,

представника відповідача Козятинського О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги, заохочення до ювілейної дати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

установив:

03 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги, заохочення до ювілейної дати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначила, що вона, як працівник залізниці, 28 червня 2024 року звільнилась за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Її стаж роботи на залізничному транспорті становив 37 років, останні роки вона працювала на посаді начальника відділу необоротних активів і запасів центру бухгалтерського та податкового обліку господарства роботи станцій служби бухгалтерського та податкового обліку регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Позивач стверджує, що відповідач не провів з нею повного розрахунку при звільненні. Зокрема, відповідачем не було виплачено їй матеріальну допомогу при звільненні на пенсію у розмірі 10 середньомісячних заробітків, що становить 297742,50 грн.

Також, колективним договором передбачена щорічна виплата допомоги для інвалідів на оздоровлення в розмірі 100% тарифної ставки або посадового окладу, як правило, до відпустки. Відповідач не виплатив їй таку допомогу як інваліду 2 групи в серпні 2022 року, у вересні 2023 року та у червні 2024 року, що у загальному розмірі становить 50306,00 грн.

Пунктом 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Українська залізниця» передбачено нарахування та виплата одноразового заохочення до ювілейної дати працівників. 09 червня 2024 року їй виповнилось 60 років, але одноразове заохочення їй не було нараховано та виплачено. Розмір такого заохочення, з огляду на її стаж роботи, встановлено в розмірі 100% посадового окладу, який у червні 2024 року становив 19457,00 грн.

Таким чином, їй не було виплачено при звільненні в загальному 367505,50 грн.

Усі зазначені виплати, за твердженням позивача, внесені до колективного договору і є обов`язковими для АТ «Укрзалізниця». Однак відповідач не виконав свій обов`язок провести з нею, як із звільненим працівником, повний розрахунок, чим порушив її права на отримання вказаних виплат за доброчесну багаторічну працю.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 , окрім наведених сум, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців у розмірі 178645,50 грн.

01 жовтня 2025 року до суду надійшов відзив АТ «Українська залізниця», у якому товариство просило відмовити у позові в повному обсязі та зазначило, що протоколом засідання комісії зі встановлення трудового стажу у залізничній галузі встановлено стаж позивача 36 років 09 місяців 00 днів та право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до п.4.17 Колективного договору в розмірі 10 середньомісячних заробітків (5 середньомісячних заробітків основних та 5 додаткових). 06.02.2022 працюючим та звільненим працівникам спільним листом адміністрації АТ «Українська залізниця» та профспілки залізничників і транспортних будівельників надано роз`яснення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 було ухвалено рішення про відновлення виплат одноразової матеріальної допомоги працівникам, які звільнились у 2024 році. Відповідно до графіку виплат для працівників Одеської залізниці, які звільнились у червні 2024 року, до яких належить і позивач, виплата була запланована на квітень 2024 року. Однак, у зв`язку з різким погіршенням фінансового стану товариства, починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги знову призупинені, як і призупинені виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Щодо виплати заохочувальних виплат до ювілейної дати, то нарахування та виплата одноразового заохочення є право, а не обов`язком товариства і для його виплати обов`язковою умовою є прийняття відповідного рішення комісією з питань оплати праці. Питання щодо виплати одноразового заохочення до ювілейної дати (60 років) ОСОБА_1 на засіданні комісії з питань оплати праці не розглядалось. Відповідач просив урахувати, що у зв`язку з широкомасштабною військовою агресією російської федерації проти України товариство не могло нормально здійснювати роботу з причин, що від нього не залежали. Всі сили та ресурси відповідача спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни. А тому, відповідач заперечує проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в цілому, проте у випадку ухвалення судом рішення про задоволення такої позовної вимоги, просив зменшити його розмірі на 95%.

06 жовтня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказала, що керівництвом регіональної філії «Одеська залізниця» не було надано жодних доказів про внесення змін в Колективний договір в частині, що стосуються виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а зміни до колективного договору саме тими сторонами, які його підписали, не вносились. Рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 було прийнято до набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» і в подальшому постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у цивільній справі № 211/733/23 визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, яким було призупинено виплати за колективним договором. Скрутне матеріальне становище відповідача не відміняє обов`язку провести з працівником остаточного розрахунку в день звільнення, що прямо передбачено статтею 116 КЗпП України.

17 жовтня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, у яких, окрім зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав для задоволення позову, вказав, що у наказі про припинення трудового договору із позивачкою зазначено про визнання права останньої на виплату одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги в розмірі 10-ти середньомісячних заробітків, лише з умовами відтермінування.

27 жовтня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача, у яких, окрім зазначених у відзиві на позов підстав для відмови в позові. товариство вказало, що прострочена заборгованість стосується додаткових соціальних пільг, а не заробітної плати, яка була виплачена у повному обсязі. Це свідчить про те, що порушення не стосується життєво важливих потреб позивача.

Ухвалою від 15 вересня 2025 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судове засідання, призначене на 19 листопада 2025 року, ніхто не з`явився. У направлених до суду заявах представник позивача та представник відповідача просили проводити розгляд справи без їх участі в судовому засіданні.

У судовому засіданні, що відбулось 27 жовтня 2025 року, позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити. Представник позивача пояснив, що відповідач безпідставно зволікає у виплаті належних позивачу коштів. АТ «Укрзалізниця» не мала права зупиняти чи відтерміновувати виплати позивачу. Скрутне матеріальне становище залізниці не є поважною причиною для здійснення цих виплат.

У цьому ж судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у позові та пояснив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими. АТ «Укрзалізниця» не заперечує право ОСОБА_1 на отримання зазначених у позовній заяві виплат, однак товариство на законних підставах зупинило здійснення виплат, передбачених колективним договором, у зв`язку з воєнним станом. Відповідач мав намір виплатити належні позивачу кошти згідно складеного у товаристві графіку. Про те фінансовий стан товариства наразі значно погіршився, що не дає можливості здійснити всі виплати, що передбачені колективним договором. Крім того, виплата одноразового заохочення до ювілейної дати працівників є правом роботодавця, а тому вимога позивача щодо виплати цих коштів є не обґрунтованою з огляду на те, що роботодавець не приймав такого рішення. На день звільнення товариством було виплачено ОСОБА_1 основні виплати у розмірі близько 48000 грн. Залишились не сплаченими лише соціальні виплати. А тому у разі, якщо суд визнає обґрунтованими вимоги позивача, просив зменшити розмір середнього заробітку на 95%. Також вказав, що позивачем неправильно здійснено розрахунок середньої заробітної плати у розмірі 178645,50 грн., а правильною є сума у розмірі 178642,80 грн.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доходить наступного висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Регіональною філією «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», працюючи з 13 травня 2024 року на посаді начальника відділу обліку необоротних активів та запасів центру бухгалтерського та податкового обліку господарства роботи станцій служби бухгалтерського та податкового обліку, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 .

Наказом в.о. директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» №1071/ОС від 20 червня 2024 року її було звільнено із займаної посади з 28 червня 2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП України.

Як встановлено п.4.16 Колективного договору між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці (з відповідними змінами) при виході у щорічну відпустку на підставі письмової заяви працівника надається одноразова допомога на оздоровлення у розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, а для осіб з інвалідністю - у розмірі 100% тарифної ставки або посадового окладу.

Відповідно до п. 4.17 Колективного договору при звільненні працівників у зв`язку з виходом на пенсію за віком виплачується одноразова грошова допомога у розмірі не більше п`яти середньомісячних заробітних плат в залежності від стажу роботи у галузі. Крім того, у випадку звільнення працівника за власним бажанням на пенсію при виникненні права на пенсію, але не пізніше трьох місяців, передбачена виплата додаткової грошової допомоги в залежності від стажу роботи в галузі до 5 середньомісячних заробітків.

Згідно з протоколом №36 комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 20 червня 2024 року стаж роботи у залізничній галузі ОСОБА_1 на дату виходу на пенсію складає 36 років 09 місяців 00 днів, що дає право на отримання основної одноразової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткової одноразової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків відповідно до колективного договору залізниці.

У наказі про звільнення також визначено які виплати мають бути здійснені ОСОБА_1 , зокрема зазначено, що виплату одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків проводити відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» (витяг з протоколу №Ц-85/44 Ком.т. від 17.07.2023), згідно із затвердженим графіком, протокол комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі №36 від 20.06.2024.

Як убачається з витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, було призупинено додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.

Згідно з витягом з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 (зі змінами), починаючи з 01.07.2024 було зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Як убачається з п.1 витягу з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 було вирішено виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з підпунктом 1.1.4 пункту 1.4 рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), відновлювати поетапно відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 в порядку черговості згідно з пунктом 2 цього рішення та з урахуванням пункту 3 цього рішення. Відповідно до п.2 витягу нарахування та виплату матеріальної допомоги, зазначеної у пункті 1 цього рішення було вирішено проводити в хронологічній послідовності відповідно додати звільнення працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціальної політики.

Протоколом засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операції ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено, що підтверджується листом АТ «Укрзалізниця» від 04.04.2025.

29 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про виплату належних їй при звільненні сум, однак листом від 21 серпня 2025 року їй було повідомлено, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 було ухвалено ряд обмежень та призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами, зокрема, матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше. Матеріальна допомога при звільненні їй нараховано та буде виплачено відповідно до окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» згідно із затвердженим графіком та протоколом комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі №36 від 20.06.2024. Матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 24.02.2022 до 30.06.2024 буде виплачено після прийняття правлінням АТ «Укрзалізниця» окремих рішень.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці,на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 статті 97 КЗпП України визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як визначено ст.11, 12 КЗПП України на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю, може бути укладено колективний договір між стороною роботодавця та стороною працівників.

Статтею 10 КЗпП України встановлено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: формування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії та соціально-побутові пільги. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

Відповідно до ст.18 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Судом установлено, що 21 грудня 2010 року конференцією трудового колективу залізниці був затверджений колективний договір між адміністрацією і залізничним комітетом профспілки Одеської залізниці на 2011-2015 роки, дію якого неодноразово продовжувалась і норми якого були чинні на день звільнення ОСОБА_1 .

Нормами вказаного колективного договору передбачена виплата роботодавцем одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію та одноразової допомоги протягом року на оздоровлення.

Право ОСОБА_1 на одержання нею від відповідача одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію та одноразової допомоги протягом року на оздоровлення не заперечується жодною із сторін. Відповідач не заперечував, що вказані види допомог нараховані позивачу, однак їх виплата була призупинена на період дії воєнного стану в Україні.

Рішення про призупинення виплат було прийнято відповідачем на засіданні правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, що підтверджується наявним у справі витягом з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статями 30-34,38,39,41-44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом другим розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що товариство призупинило виплати коштів, передбачених колективним договором, в односторонньому порядку, не повідомивши позивача про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювало питання щодо підписання змін/доповнень до діючого колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, а не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.

Товариство ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року. Натомість, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав він чинності 24 березня 2022 року.

Таким чином, рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги, було прийнято до прийняття Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Оскільки відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому положення вказаного Закону не можуть бути застосовані у межах наведеної справи.

Аналогійний висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №211/7338/23.

Суд також зауважує, що вказаною постановою Верховного Суду залишено без змін рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як убачається з наведеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Оскільки відповідач не оспорював здійснений ОСОБА_1 розрахунок одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, суд уважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині та стягнути з відповідача зазначену допомогу у тому розмірі, що просить позивач.

Водночас, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача заохочувальної виплати з нагоди ювілейної дати.

Так, пунктом 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Українська залізниця» визначено, що працівникам підрозділу можуть бути нараховані та виплачені одноразові заохочення до ювілейних дат працівників (50, 60, 70 років) залежно від стажу роботи в АТ «Укрзалізниця» та посадового окладу (тарифної складової) в таких розмірах: від 1 року до 5 років 20 відсотків, від 5 до 10 років 40 відсотків, від 10 років до 15 років 60 відсотків, понад 15 років 100 відсотків. Клопотання (подання) подає керівник із зазначенням загальних підсумків оцінювання результатів роботи працівників.

Згідно з п.п. 10.1, 10.15 Положення рішення щодо встановлення, виплати та розміру винагороди за підсумками роботи за рік, премії за виконання важливих і особливо важливих завдань, одноразових заохочень, не пов`язаних з конкретними результатами приймає Комісія з оплати праці, яка утворюється наказом керівника відповідного рівня з метою забезпечення об`єктивної та справедливої оцінки результатів діяльності, встановлення максимально тісного зв`язку між результатами роботи та оплатою праці, дотримання норм цього Положення.

Протокольне рішення комісії вводиться в дію наказом керівника відповідного рівня за погодженням з відповідним профспілковим органом (п.10.18 Положення).

З наведеного убачається, що на відміну від п. 4.16 та 4.17 Колективного договору, нарахування та виплата одноразового заохочення до ювілейних дат є правом, а не обов`язком роботодавця, якому передує подання керівником клопотання (подання) із зазначенням загальних підсумків оцінювання результатів роботи працівників, а також прийняття відповідного рішення Комісією з оплати праці, яке вводиться в дію наказом керівника.

Водночас, позивачем не надано будь-якого доказу на підтвердження того, що Комісією з оплати праці приймалось рішення щодо нарахування та виплати їй одноразового заохочення до ювілейних дат, відповідно, не довела, що при звільненні їй належала зазначена виплата.

А тому суд уважає недоведеними вимоги ОСОБА_1 в цій частині.

Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника, у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення частини першої статті 117 КЗпП України переважно стосуються випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Судом установлено, що при звільненні ОСОБА_1 їй не нараховано та не виплачено усі належні до виплати суми, більша частина яких не була спірною.

З наведеного слідує, що станом на момент звільнення позивача відповідач з порушенням вимог статті 116 КЗпП не провів з позивачем повного розрахунку, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, шляхом стягнення з нього середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Щодо суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 29 червня 2024 року по 29 грудня 2024 року, то суд виходить з урахуванням абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ та абзацу 3 пункту 4 розділу ІІІ, пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок).

Так, пунктом 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Звертаючись до суду з наведеним позовом ОСОБА_1 зазначила, що загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 178645,50 грн. Обраховуючи вказану суму позивач виходила із середньомісячної заробітної плати у розмірі 29774,25 грн.

Відповідач зазначив власний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з якого вбачається, що загальна сума цього заробітку становить 178642,80 грн. Обраховуючи вказану суму відповідач виходив із середньомісячної заробітної плати у розмірі 29773,80 грн.

Оцінюючи зазначені сторонами розміри середнього заробітку суд доходить висновку, що саме наданий відповідачем розрахунок містить вихідні дані для обрахунку середнього заробітку позивача, зокрема дані щодо заробітної плати за останні два місяці її роботи до звільнення, а також кількість відпрацьованого за цей період часу. Водночас, позивач власного розрахунку не зазначила, а лише обмежилась зазначенням загального розміру середнього заробітку, а також середньомісячної заробітної плати.

При цьому, суд ураховує, що ані позивач, ані її представник фактично не оспорювали наданий відповідачем розрахунок, як і не оспорювали зазначені в ньому відомості.

Отже, суд уважає доведеним розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 178642,80 грн.

Під час розгляду справи відповідач просив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні на 95%, посилаючись на понесення товариством значних збитків через військову агресію проти України, відповідно, скрутним матеріальним становищем.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченогостаттею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 року (справа №753/6958/23) сформулювала висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд уважає, що стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні у розмірі 178642,80 грн. є пропорційним наслідкам порушення, тобто, є пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків.

При цьому, суд зазначає, що посилання товариства на те, що розмір середнього заробітку призведе до додаткового навантаження на відповідача, враховуючи складне фінансове становище підприємства у зв`язку із збройною агресією РФ, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У пунктах 86-90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 зазначено, що: «системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суми, що підлягають стягненню з відповідача, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як убачається з довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 458748 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи безтерміново, відтак вона звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Ураховуючи наведене з АТ «Українська залізниця» на користь держави належить стягнути 5266 грн. 91 коп. судового збору, розрахованого пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

У ході розгляду справи позивач подала заяву, у якій просила стягнути з відповідача на її користь 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача клопотав про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та зазначив, що справа є нескладною та розглядається у порядку спрощеного позовного провадження. Просив урахувати, що зібранням документів, підготовкою та подачею позовної заяви позивач займалась самостійно ще до укладення договору з адвокатом Петренком В.М. В подальшому дії адвоката не потребували багато часу та великої роботи.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною першою, другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 756/15736/18.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (висновки постанови Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 826/856/18).

Суд зазначає, що повноваження адвоката Петренка В.М. як представника позивача Куляс Л.В. підтверджується наявним у матеріалі справи ордером на надання правничої допомоги серії СА № 1117441, у якому зазначено, що він виданий на підставі договору про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги №б/н від 11 жовтня 2025 року.

До позовної заяви та заяви про ухвалення додаткового рішення на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу долучено: витяг з договору про надання правничої допомоги у цивільній справі на стадії судового розгляду від 11 жовтня 2025 року; опис правничих послуг та акта приймання-передачі правничих послуг по цивільній справі № 703/5995/25 в процесі розгляду справи у суді першої інстанції згідно до умов договору від 11.10.2025; квитанцію №025/01-цив. на оплату юридичних послуг від 13.10.2025.

Як убачається з розділу 1 договору про надання правничої допомоги, укладеного між адвокатом Петренком В.М. та ОСОБА_1 , довірителька доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання по наданню правничої допомоги в цивільній справі №703/5995/25, яка перебуває на розгляді у Смілянському міськрайонному суді, за позовом довірительки до АТ «Українська залізниця» про стягнення коштів.

З опису правничих послуг від 17 жовтня 2025 року встановлено, що правничі послуги, які були надані адвокатом позивачу, полягають у наступних діях: вивчення матеріалів справи, які маються у довірительки та проведення їх правового аналізу для визначення доведеності і обґрунтованості заявленого позову і вмотивованості його доказами, доданими до заяви, а також вивчення відзиву представника відповідача, поданого до суду 02.10.2025, і надання аналізу доводів, наведених у відзиві, як обставин спростування позовних вимог 5 годин; вивчення матеріалів судової справи з метою встановлення наявності в них всіх доказів, наданих як позивачем, так і представником відповідача 3 години; проведення системного аналізу судової практики з розгляду означених судових справ по аналогічних спорах, зокрема, і тих, на які посилається у своєму відзиві представник відповідача О.М. Козятинський 2 години; за результатами проведених вивчень матеріалів справи та судової практики підготовлено та подано до суду додаткові пояснення в інтересах довірителя, а також проект заяви від імені позивача про збільшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат 3 години; проведено підготовчі дії спільно із клієнткою до судового засідання, яке призначено на 10.30 год. 27 жовтня 2025 року, зокрема, відпрацьовано процесуальні заходи та тактичні методи, які належить реалізувати у сулі на підтримання її позовної заяви, також адвокатом належить забезпечити належне представництво інтересів клієнтки ОСОБА_1 у судовому засіданні, яке призначене на вказаний вище час.

За проведення вказаних вище правничих послуг у справі довірителем проведено 13.10.2025 оплату в розмірі 15000 грн, з яких 2000 грн авансовий платіж на компенсацію витрат адвоката на технічне забезпечення (технічні витрати на підготовку процесуальних документів, утримання комп`ютерної техніки та засобів зв`язку, а також транспортних витрат).

При цьому, Куляс Л.В. підтверджує прийняття виконаних в її інтересах послуг у цивільній справі, які уже проведені адвокатом, а також представництво інтересів у судовому засіданні іще належить реалізувати 27.10.2025 року.

З квитанції на оплату юридичних послуг від 13 жовтня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 було проведено оплату за надання правничих послуг у цивільній справі у Смілянському міськрайонному суді 15000 грн.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України») зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони.

Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд зазначає, що розмір гонорару адвоката встановлений у фіксованому розмірі, водночас, із зазначенням детального опису робіт (обсягу правової допомоги).

Суд також ураховує, що адвокат Петренко В.М. участь у розгляді справи розпочав на стадії судового провадження, не займався підготовкою та подачею позовної заяви та прийняв участь лише у одному судовому засіданні.

Подання адвокатом, за його твердженням, двох процесуальних документів, зокрема, додаткових пояснень та заяви, іменованої ним як заява про збільшення позовних вимог, а фактично за своїм змістом є клопотанням про розподіл судових витрат, не було процесуально обов`язковим, оскільки заявами по суті справи є позовна заява, відзив, відповідь на відзив, заперечення та пояснення третьої особи щодо позову та відзиву.

Для підготовки до участі в справі (враховуючи обставини справи), на думку суду, адвокату не потрібно було опрацьовувати велику кількість законодавчих актів, які підлягають застосуванню з огляду як на зміст позовної заяви, так і на зміст додаткових пояснень; виконані адвокатом роботи для кваліфікованого юриста, яким є адвокат Петренко В.М., не передбачають складності та витрати значної кількості часу.

А тому суд констатує, що визначений в наданих представником позивача документах розмір витрат Куляс Л.В. є завищеним та не відповідає складності справи, витраченому адвокатом часу та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних ним робіт.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги характер спірних правовідносин, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних ним робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, кількість підготовлених процесуальних документів, виходячи із засад розумності та справедливості, суд доходить висновку, що витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 , підлягають відшкодуванню в розмірі 5000 гривень.

Саме такий розмір витрат на оплату послуг адвоката у спірному випадку, на думку суду, є співмірним із складністю даної справи та обсягом виконаних робіт.

На підстав наведеного, керуючись ст.5, 7,12, 81, 89, 141, 247, 263, 265 ЦПК України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги, заохочення до ювілейної дати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 297742 грн. 50 коп. одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, 50306 грн. 00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення та 178642 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 526691 (п`ятсот двадцять шість тисяч шістсот дев`яносто одну) грн. 30 (тридцять) коп. із утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 5266 грн. 91 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2025 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач акціонерне товариство «Українська залізниця», адреса місця знаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, .

Суддя І.Я. Биченко