П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Справа №752/4343/25

Апеляційне провадження №22-ц/824/16516/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Плахотнюк К.Г. 03 березня 2025 року у м. Київ, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану правничу допомогу,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь позивача заборгованість за надану відповідно до Договору про надання правової допомоги, Додаткових угод та акту приймання-передачі виконаних робіт, правову допомогу за період часу з 20 лютого 2020 року по 02 лютого 2024 року в розмірі 27697440, 50 грн.

Одночасно зі зверненням до суду з зазначеним вище позовом позивач подав заяву про його забезпечення, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві особистої приватної власності відповідачу ОСОБА_2 та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо майна.

В обгрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначив, що існує очевидна небезпека щодо відчуження відповідачем належного йому на праві власності майна після отримання позову, оскільки відповідач ухилився від укладення з позивачем договору купівлі-продажу квартири. З огляду на зазначене, заявник зазначає, що ОСОБА_2 з метою уникнення повернення коштів може відчужити наявне у нього майно. Вважає, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану правничу допомогу - відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, і враховуючи обставини справи, характер правовідносин, предмет та підстави позову, суд вважав, що на теперішній час відсутні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач, ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необгрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту позовної заяви та доданих до позову доказів вбачається, що між позивачем та відповідачем виник реальний спір щодо виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за укладеним між сторонами договором, який в силу обов`язковості договору має бути виконаний відповідачем. У разі неприйняття заходів щодо забезпечення позову відповідач може вчинити дії, які, як наслідок, унеможливлять ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся. Клопотання про забезпечення позову заявлено в межах позовних вимог, а заходи забезпечення позову є адекватними та співмірними з позовними вимогами, оскільки, з одного боку, не порушують права відповідача, а з іншого боку, є гарантією захисту прав позивача.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції, якими мотивована відмова у застосуванні заходів забезпечення позову є незаконною, а тому такою, що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

В порядку визначеному ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи обставини справи, судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за надану відповідно до Договору про надання правової допомоги, Додаткових угод та акту приймання-передачі виконаних робіт, правову допомогу за період часу з 20 лютого 2020 року по 02 лютого 2024 року в розмірі 27697440, 50 грн.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що між ним та відповідачем 02 лютого 2020 року було укладено Договір про надання правової допомоги №13/201-2020 ВМ, який є чинним. Однак, відповідач належним чином вказаний договір та Додаткові угоди до вказаного договору щодо оплати послуг не виконує, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яку і просить стягнути позивач.

Одночасно із позовною заявою, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на об`єкти нерухомого майна: житловий будинок АДРЕСА_1 ;

Земельну ділянку, площею 0,0345 га, яка виділена ОСОБА_2 згідно державного акту на право постійного користування та знаходиться по АДРЕСА_2 ;

Земельну ділянку, площею 0,1012 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , та які належать відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Накласти арешт на частину об`єктів нерухомого майна, які оформлені на ім`я ОСОБА_3 , але були придбані під час знаходження у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , та мають правовий статус - спільного сумісного майна подружжя та є предметом поділу між подружжям у цивільній справі №752/8894/19, а саме: житловий будинок №66 ; земельну ділянку, площею 0,0704 га; житловий котедж літ. «Н» розташований в АРК; квартиру №3 , розташовану в Республіці Кіпр; земельну ділянку, площею 1252 кв.м., розташовану в Республіці Кіпр; віллу з двома спальнями №19, розташовану в Республіці Кіпр .

Заборонити ОСОБА_2 реалізовувати право власності на зазначене нерухоме майно та вчиняти дії щодо його обтяження.

Заборонити державним реєстраторам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій юридичним та фізичним особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна.

В обгрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що існує очевидна небезпека щодо відчуження відповідачем належного йому на праві власності майна після отримання позову, оскільки відповідач ухилився від укладення з позивачем договору купівлі-продажу квартири та продав її іншій особі, щоб уникнути повернення коштів, вказане також свідчить про те, що позивач може відчужити і інше наявне у нього майно , у зв`язку з чим буде заподіяно шкоду правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення вказаній справі, а захист його прав та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, та для їх відновлення необхідно буде докладати значних зусиль та витрат. З огляду на зазначене, заявник зазначає, що ОСОБА_2 з метою уникнення повернення коштів може відчужити наявне у нього майно. Вважає, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану правничу допомогу - відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, і враховуючи обставини справи, характер правовідносин, предмет та підстави позову, суд вважав, що на теперішній час відсутні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 та 2 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст.150 ЦПК України).

Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов'язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, яка виникла у відповідача перед позивачем за Договором про надання правової допомоги №13/201-2020 ВМ, укладеним між позивачем та відповідачем, а також укладеними додатковими угодами до вказаного договору.

Разом з цим, до матеріалів заяви заявником не надано жодного доказу, який би підтверджував, що відповідач ОСОБА_2 намагається відчужити належне йому на праві власності майно чи знищити його, та що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в майбутньому.

При цьому, позивач просить про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на перелік нерухомого майна, яке належить особисто ОСОБА_4 та на частину об`єктів нерухомого майна, які оформлені на ім`я ОСОБА_3 , але були придбані під час знаходження у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , та мають правовий статус - спільного сумісного майна подружжя та є предметом поділу між подружжям у цивільній справі №752/8894/19, однак заявлений розмір позовних вимог становить 27697440,50 грн, а позивач просить про накладення арешту на вищевказане нерухоме майно, дані про вартість якого в матеріалах справи відсутні. Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. А отже накладення арешту на все нерухоме майно відповідача без визначення його вартості а також заборона третім особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного майна може призвести до непропорційного втручання у право власності відповідача.

Таким чином, обрані позивачем засоби забезпечення позову не є співмірними з позовними вимогами, оскільки обмеження права власності має бути достатньо обґрунтованим.

Крім цього, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що на деяке нерухоме майно, відносно якого позивач просить застосувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони третім особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного майна, вже застосовані інші заходи обмеження, зокрема заборона відчуження.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши зміст заявлених позовних вимог і вимог заяви про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову позивача.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлене з додержанням норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 20 листопада 2025 року.