ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2743/24 Номер провадження 22-ц/814/3448/25Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В. П. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

представник позивача Зеркін А.С.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Пахомової Дарини Миколаївни

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 02 червня 2025 року, ухвалене суддею Старокожком В. П., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Пахомової Дарини Миколаївни до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

10.12.2024 представник ОСОБА_1 адвокат Пахомова Д.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, в якому просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу 5347/2023/3927436 транспортного засобу від 11.07.2023 (оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області), а саме: автомобіль марки Volkswagen модель Passat 2008 р.в., колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ); - застосувати наслідки недійсності правочину згідно та витребувати транспортний засіб Volkswagen модель Passat 2008 р.в., колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ; - скасувати перереєстрацію транспортного засобу Volkswagen модель Passat 2008 р.в., колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ) з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 (а.с. 3-6).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.07.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який було зареєстровано Тернівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис №153. 11.06.2020 під час шлюбу було придбано у спільну власність автомобіль марки Volkswagen Passat, 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . Рішенням Терпівського районного суду міста Кривого Рогу від 01.03.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Після розірвання шлюбу питання поділу зазначеного автомобіля не вирішувалося і вказаний транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_3 . 11.07.2023 ОСОБА_3 , як продавець, і ОСОБА_2 , як покупець, уклали в Територіальному сервісному центрі №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області договір купівлі-продажу транспортного засобу 5347/2023/3927436, за умовами якого продавець відчужив на користь покупця транспортний засіб марки «Volkswagen Passat, 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивач ОСОБА_1 , як співвласник вказаного транспортного засобу, не надавала згоди на його відчуження, спірне майно вибуло з власності позивача за відплатним договором поза її волею, оскільки позивач не надав письмової нотаріально засвідченої згоди, а тому зазначене майно підлягає витребуванню (поверненню) з чужого незаконного володіння.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 02 червня 2025 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна - задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу №5347/2023/3927436, укладений 11.07.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в Територіальному сервісному центрі №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області, про відчуження транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір купівлі-продажу транспортного засобу 5347/2023/3927436, за умовами якого продавець відчужив за 50 000 грн на користь покупця транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , є недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. У цій справі спірний автомобіль вибув із володіння позивача, як одного із співвласників, не з її волі, на підставі недійсного правочину, а відтак вона вправі витребувати це майно в останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Під час судового розгляду встановлено, що останнім набувачем спірного автомобіля є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не на підставі договору з 27.11.2024 став володільцем спірного автомобіля. ОСОБА_5 не залучений до справи в якості відповідача і позивачем не заявлено до нього позовних вимог. Суд першої інстанції позбавлений можливості витребувати спірне майно саме у відповідача ОСОБА_2 , так як спірний транспортний засіб не перебуває у її користуванні. Задоволення позову в цій частині унеможливить виконання рішення суду. При цьому, суд першої інстанції відмовив позивачу також у задоволенні вимоги про скасуваня перереєстрації цього транспортного засобу із ОСОБА_3 на ОСОБА_2 , так як визнання договору купівлі продажу недійсним є достатньою підставою для скасування реєстраційної дії, здійсненої на підставі цього договору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пахомова Д.М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину згідно та витребувати траспортний засіб із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, щодо моменту державної перереєстрації автомобіля, власником згідно чинного законодавства є саме відповідач. Суд першої інстанції зробив передчасний та необгрунтований висновок щодо вибуття майна до третіх осіб. Суд першої інстанції відмовив у застосуванні наслідків недійсності правочину, вказавши, що автомобіль більше не перебуває у відповідача, а нібито був переданий третій особі ОСОБА_5 . Однак, такий висновок суду першої інстанції зроблений з порушенням принципів дослідження доказів: жодного належного та допустимого доказу укладення будь-якого договору між відповідачем та ОСОБА_5 у справі не надано; передачу автомобіля не підтверджено, а ні письмовими документами, а ні записами в реєстрі транспортних засобів, чи іншими доказами; посилання суду першої інстанції лише на показання свідка та відповідача, які не є нейтральними сторонами, не можуть свідчити про факт продажу; факт відчуження автомобіля на користь ОСОБА_5 не був предметом судового розгляді і, відповідно, не міг бути встановлений у межах цієї справи. Суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні вимоги лише на підставі припущення, що автомобіль знаходиться у третіх осіб, тим паче без належного з`ясування цієї обставини. Висновки суду першої інстанції про неможливість застосування реституції через вибуття автомобіля, не підтверджені належними доказами, не встановлені в установленому порядку і є прямим порушенням принципів доказування та змагальності. Визнання договору недійсним без застосування його правових наслідків, позбавляє позивача фактичного захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду 26.11.2025 не з`явилися інші учасники процесу, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 20.10.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та засобами поштового зв`язку (а.с. 183-185), які були доставлені до електронних кабінетів та засобами поштового зв`язку. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 29.07.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 20.10.2025 о 10-40 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно рекомендованого повідомлення судова повістка на ім`я ОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 05.07.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який було зареєстровано Тернівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис №153 (а.с. 8).

11.06.2020 під час шлюбу було придбано у спільну власність автомобіль марки Volkswagen Passat, 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , реєстрацію автомобіля було проведено на колишнього чоловіка позивача ОСОБА_3 .

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 01.03.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 9).

З серпня 2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стали співмешкати.

Після розірвання шлюбу питання поділу зазначеного автомобіля не вирішувалося і вказаний транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_3 .

11.07.2023 ОСОБА_3 , як продавець і ОСОБА_2 , як покупець, уклали в Територіальному сервісному центрі №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області договір купівлі-продажу транспортного засобу 5347/2023/3927436, за умовами якого продавець відчужив за 50 000 грн на користь покупця транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер в с. Андріївка Бахмутського району Донецької області (а.с. 12).

Із матеріалів справи вбачається, що спір, який виник між сторонами, стосується транспортного засобу автомобіль марки Volkswagen Passat, 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час шлюбу, який перебував у їхній спільній власності, та який було продано ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу 5347/2023/3927436 від 11.07.2024 ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що 11.07.2023 ОСОБА_3 , як продавець та ОСОБА_2 , як покупець, уклали в Територіальному сервісному центрі №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області договір купівлі-продажу транспортного засобу 5347/2023/3927436, за умовами якого продавець відчужив за 50 000 грн на користь покупця транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с. 10).

Згідно із вказаним договором право власності за ОСОБА_3 на вказаний автомобіль зареєстровано 11.06.2020.

Позивач ОСОБА_1 , як співвласник вказаного транспортного засобу, не надавала згоди на його відчуження, так як не складала нотаріально звіреного дозволу на вчинення цього правочину. Наявність такого письмового, нотаріально завіреного дозволу є беззаперечною вимогою законодавця, яка може підтвердити факт надання згоди одного подружжя на відчудження спільного майна іншим із подружжя, тому суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача про наявність усної домовленості про поділ майна між позивачем та загиблим ОСОБА_3 , така усна згода є юридично нікчемною, так як є очевидним, що договір купівлі-продажу автомобіля не є дрібним побутовим.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем, так як знала, що спірний автомобіль був придбаний в період, коли ОСОБА_6 перебував у шлюбі із позивачем, а отже, цей транспортний засіб є їх спільною сумісною власністю. Це випливає із показань в судовому засіданні відповідача, яка пояснила, що на момент, коли вона стала проживати із загиблим, останній не підтримував сімейних стосунків із позивачем, так як остання перебувала за кордоном, знала про розірвання шлюбу між позивачем та загиблим.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція вказаної норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Згідно із ч.1 ст. 67 СК України, дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Розірвання шлюбу, як це встановлено ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частинами другою, третьою статті 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 216 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Статтею 388 ЦК України, встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У відповідності до висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 25.03.2020 у справі №125/2510/16-ц, до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується віндикація. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 17.02.2015 у справі №6-2407цс15 і від 13.05.2015 у справі №6-67цс15.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є: - визнання недійсним договору купівлі-продажу 5347/2023/3927436 транспортного засобу від 11.07.2023 (оформленого та підписаного сторонами в сервісному центрі №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області), а саме: автомобіля марки Volkswagen модель Passat 2008 р.в., колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ); - застосувати наслідки недійсності правочину згідно та витребувати транспортний засіб Volkswagen модель Passat 2008 р.в., колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ; - скасувати перереєстрацію транспортного засобу Volkswagen модель Passat 2008 р.в., колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ) з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .

Виходячи з доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Пахомової Д.М., предметом апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину згідно та витребування транспортного засобу Volkswagen модель Passat 2008 р.в., колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні вказаної позовної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі спірний автомобіль вибув із володіння позивача ОСОБА_1 , як одного із співвласників, не з її волі, а на підставі недійсного правочину, а відтак вона вправі витребувати це майно в останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Проте, під час судового розгляду встановлено, що останнім набувачем спірного автомобіля є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не на підставі договору з 27.11.2024 став володільцем спірного автомобіля. ОСОБА_5 не залучений до справи в якості відповідача і позивачем не заявлено до нього позовних вимог. Суд позбавлений можливості витребувати спірне майно саме у відповідача ОСОБА_2 , так як спірний транспортний засіб не перебуває у її користуванні, а задоволення позову в цій частині унеможливить виконання рішення суду.

Розглядаючи вказану позовну вимогу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення в цій частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, 05.07.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Тернівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис №153 (а.с. 8).

Під час шлюбу 11.06.2020 подружжям ОСОБА_7 було придбано у спільну власність автомобіль марки Volkswagen Passat, 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . Реєстрацію автомобіля було проведено 11.06.2020 на чоловіка ОСОБА_3 .

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 01.03.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 9).

Після розірвання шлюбу питання поділу зазначеного автомобіля не вирішувалося і вказаний транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_3 .

З серпня 2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стали співмешкати.

11.07.2023 ОСОБА_3 , як продавець, і ОСОБА_2 , як покупець, уклали в Територіальному сервісному центрі №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області договір купівлі-продажу транспортного засобу 5347/2023/3927436, за умовами якого продавець ОСОБА_3 відчужив за 50 000 грн на користь покупця ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», 2008 р.в., чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув в с. Андріївка Бахмутського району Донецької області (а.с. 12).

Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем автомобіля, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, з серпня 2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стали співмешкати, тобто ще до розірвання шлюбу за рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 01.03.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а отже ОСОБА_2 було достовірно відомо, що спірний автомобіль був придбаний у шлюбі подружжям ОСОБА_7 , тому згідно чинного законодавства при укладенні договору його купівлі-продажу необхідна згода другого подружжя.

Докази на підтвердження доводів відповідача про те, що колишнє подружжя ОСОБА_7 добровільно розділили спільно придбане майно і спірний автомобіль дістався ОСОБА_3 , що автомобілем ОСОБА_3 завжди користувався одноосібно, суду першої інстанції не надано.

У відзиві на позов сторона відповідача вказує, що наприкінці листопада 2024 відповідач фактично продала спірний автомобіль ОСОБА_5 . Зазначений продаж було здійснено по спрощеній схемі, яку запропонував покупець, щоб не витрачати час та гроші на переоформлення: вона віддала йому ключі, авто та технічний паспорт, а він перерахував їй кошти. Постановою КМУ від 07.09.1998 №1388, якою передбачено обов`язак власників ТЗ та осіб, що експлуатують такі засоби, зареєструвати (перереєструаати) їх протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Отже, вважає, що обов`язок поставити автомобіль на облік, зареєструвати його на своє ім`я передбачений за покупцем. Чи зроби він це, чи ні, їй не відомо, але фізично автомобіль в неї відсутній. Зазначена обставина може бути підтверджена самою особою, що придбала в такий спосіб її автомобіль (а.с. 51-54).

У додаткових поясненнях представника ОСОБА_1 адвоката Пахомової Д.М. в частині щодо фактичного продажу автомобіля та про виклик свідка зазначено, що до моменту державної перереєстрації автомобіля, власником згідно чинного законодавства є відповідач (а.с. 85-87).

Проте, з урахуванням викладених обставин щодо «фактичного продажу» автомобіля третій особі ОСОБА_5 , то по справі вбачається, що як відповідачем ОСОБА_2 не надано суду доказів того, що нею відчужено у законний спосіб спірний автомобіль на користь ОСОБА_5 та він є його законним власником, так і позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль на час пред`явлення позову 10.12.2024 та вирішення спору по суті зареєстрований та належить саме відповідачу ОСОБА_2 на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 11.07.2023.

У справі відсутні відомості МВС України щодо зареєстрованого спірного транспортного засобу за ОСОБА_2 , чи можливо за іншою особою.

Також, колегія суддів звертає увагу, що суду не надано свідоцтво про державну реєстрацію спірного ТЗ, з якого б вбачалося кому належить ТЗ.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів, що станом на час вирішення спору в частині витребування спірного автомобіля від ОСОБА_2 , що він зареєстрований та належить саме їй.

Сам факт укладення договору купівлі-продажу ТЗ від 11.07.2023 (без підтвердження наявності зареєстрованого у державному реєстрі права власності на нього) не є належним та допустимим доказом права власності позивача на ТЗ станом на час ухвалення судового рішення, оскільки сторона відповідача вказує на обставини можливого переходу права власності на ТЗ до третьої особи. Докази в цій частині стороною позивача суду не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину згідно та витребування транспортного засобу із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що суд позбавлений можливості витребувати спірне майно саме у відповідача ОСОБА_2 , так як стороною позивача не доведено, що спірний транспортний засіб перебуває у її власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що до моменту державної перереєстрації автомобіля, власником згідно чинного законодавства є саме відповідач, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо державної реєстрації спірного автомобіля на час вирішення спору саме за відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зробив передчасний та необгрунтований висновок щодо вибуття майна до третіх осіб, то ці доводи також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені вимоги про витребування ТЗ, оскільки сторона позивача на підтвердження своїх доводів не надала суду доказів, що саме відповідач є власником цього ТЗ згідно державного реєстру прав власників на рухоме майно. Факт укладення відповідачем 11.07.2023 договору купівлі-продажу ТЗ не підтверджує наявність у неї права власності на ТЗ на час ухвалення рішення у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив у застосуванні наслідків недійсності правочину, вказавши, що автомобіль більше не перебуває у відповідача, а нібито був переданий третій особі ОСОБА_5 , що такий висновок суду першої інстанції зроблений з порушенням принципів дослідження доказів: жодного належного та допустимого доказу укладення будь-якого договору між відповідачем та ОСОБА_5 у справі не надано; передачу автомобіля не підтверджено, а ні письмовими документами, а ні записами в реєстрі транспортних засобів, чи іншими доказами; посилання суду першої інстанції лише на показання свідка та відповідача, які не є нейтральними сторонами, не можуть свідчити про факт продажу; факт відчуження автомобіля на користь ОСОБА_5 не був предметом судового розгляді і, відповідно, не міг бути встановлений у межах цієї справи, то ці доводи також не є підставою для скасування рішення суду в оскарженій частині, оскільки саме позивач повинна довести суду, що відповідач ОСОБА_2 є власником спірного ТЗ і саме у неї слід його витребувати на користь позивача. Сторона позивача, отримавши відзив на позов, не була позбавлена процесуальної можливості заявити клопотання про забезпечення доказів шляхом витребування з державного реєстру відомостей про власника спірного ТЗ.

На виконання ухвали суду першої інстанції від 03.03.2025 про витребування копії договору купівлі-продажу ТЗ від 11.07.2023 (а.с. 96-98), до суду 26.03.2025 надійшла із сервісного центру №5347 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області належним чином посвідчена копія вказаного договору (а.с.109, 110), хоча у додатках до позовної заяви така копія була надана (а.с. 10). Інших клопотань (після отримання відзиву на позов) про витребовування доказів на підтвердження права власності на ТЗ сторона позивача суду не заявляла. Визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним обгрунтоване допущеними порушеннями вимог СК та ЦК України під час його укладення.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пахомової Дарини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов