Провадження №2/521/8760/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретаря Онуфрієнко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати договір дарування квартири номер АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений 12 травня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В, договором купівлі -продажу. Визнати квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв. м. спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв .м., в тому числі житловою площею 46,3 кв. м., яка в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, реєстраційний номер майна 01. Судові витрати стягнути з відповідачів.

Позов обґрунтований такими обставинами.

З 31 березня 2009 року по 10 лютого 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. 12 травня 2014 року за договором дарування дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв. м., в тому числі житловою площею 46,3 кв. м., яка в цілому складається з чотирьох житлових кімнат. 26 квітня 2014 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 1 000 дол. США в рахунок оплати вартості квартири під номером АДРЕСА_1 . При цьому як зазначено в розписці, решта суми у розмірі 11 500 дол. США ОСОБА_2 зобов`язується повернути до 01 листопада 2014 року. 07 листопада 2014 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 11 500 дол. США в рахунок оплати вартості квартири під номером АДРЕСА_1 . Наведені факти передачі коштів в рахунок оплати вартості квартири підтверджуються власноруч написаними розписками відповідачем по справі. Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначає про дійсну спрямованість волі сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу, в зв`язку із чим договір дарування 12 травня 2014 року, на думку позивача, є удаваним, та фактично є договором купівлі-продажу, про що свідчить факт передання коштів за придбане майно, підтверджений письмовою розпискою ОСОБА_2 . Таким чином, на думку позивача, вказана квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та позивач вправі заявити вимогу про визнання за нею права власності на частку у спільній квартирі і ця частка визначена як 1/2.

29 серпня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Зайцева М.П. надійшов відзив на позов із запереченнями проти нього, які обгрунтовані тим, що позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що в момент укладення спірного договору відповідачі усвідомлювали та мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу спірної квартири.

29 жовтня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач та її представники у відкритому судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у відкритому судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_3 у відкритому судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених ОСОБА_2 у відзиві на позов.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини.

31 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Балтського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 28, Свідоцтво про реєстрацію шлюбу Серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 20).

Заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області від 10 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 23 лютого 2015 року, шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (т. 1 а. с. 19).

12 травня 2014 року, в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, між дочкою ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., зареєстровано в реєстрі за № 787 (т. 1 а. с. 15).

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на надані нею розписки, написані відповідачами та чоловіком ОСОБА_3 ОСОБА_5 , які на думку позивача є доказами приховання відповідачами договору купівлі-продажу, та підтверджують передачу ОСОБА_2 грошових коштів за придбання спірної квартири (т. 1 а. с. 21-23, 239).

Таким чином, правовідносини між сторонами виникли внаслідок, на думку позивача, вчинення відповідачами удаваного правочину для приховання укладення договору купівлі-продажу, та регулюються Главами 16 та 54 Цивільного кодексу України. При цьому, до предмету доказування у справі відноситься встановлення обставин, які б свідчили про вчинення відповідачами правочину - договору дарування для приховання вчинення іншого правочину - договору купівлі-продажу, який, на думку позивача, відповідачі насправді уклали.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Позивач, заявляючи про удаваність правочину та вчинення договору дарування задля приховання укладення договору купівлі-продажу має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

На підтвердження своїх позовних вимог в частині тверджень про приховання відповідачами договору купівлі-продажу договором дарування, ОСОБА_1 посилається на розписки, які, на думку позивача, підтверджують оплатність договору, що, на думку позивача, кваліфікує його саме як договір купівлі-продажу.

Із наданої позивачем розписки, датованої 07 лютого 2013 року вбачається, що ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_2 суму 33 500 доларів США (т. 1 а. с. 21).

В обгрунтування заперечень проти позову відповідачі вказували про те, що вказана грошова сума була позичена у ОСОБА_2 на ремонт квартири, яка була успадкована чоловіком ОСОБА_6 ОСОБА_5 . При цьому, договір дарування, укладений між відповідачами, був зумовлений виключно тим, що постало питання щодо продажу спірної квартири задля повного фінансування реконструкції та ремонту квартири ОСОБА_5 , проти чого ОСОБА_3 заперечувала, в зв`язку із чим відповідачами, як членами сім`ї, і було прийнято рішення про переоформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Крім того, позивач посилається на розписки від 27 жовтня 2013 року про передачу ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 1 000 доларів США (т. 1 а. с. 22), від 07 листопада 2014 року про передачу ОСОБА_2 ОСОБА_5 11 500 доларів США, та від 08 січня 2014 року про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 46 500 доларів США в рахунок оплати квартири із залишком в розмірі 12 500 доларів США (т. 1 а. с. 239).

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено обставин вчинення між відповідачами саме договору купівлі-продажу, враховуючи відсутність доказів на підтвердження фактичної передачі вказаних у розписках грошових коштів та джерел походження у ОСОБА_2 зазначених грошових коштів, про які відсутні відомості в матеріалах справи.

Суд також зауважує, що сторони договору перебувають у родинних відносинах, є батьком та дочкою, передача у дар спірної квартири не суперечить чинному законодавству та моральним засадам суспільства, а відсутність волевиявлення відповідачів на укладення саме договору дарування квартири, яка не вибула із володіння сім`ї, позивачем не доведена.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору дарування договором купівлі-продажу є недоведеними, необгрунтованими та такими, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Інші позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку спірної квартири є похідними від вимоги про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, а тому задоволенню також не підлягають.

Щодо заяви відповідачів про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Вказані обставини дають суду підстави вважати, що позов ОСОБА_7 є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи і наявним в матеріалах справи доказам, в зв`язку із чим в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 235 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 82, 89, 133, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.В. Тополева