Справа № 305/267/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 жовтня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2025 року у складі судді Дочинця С.І., у справі за позовом ОСОБА_1 , до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в особі філії «Рахівське лісове дослідне господарство», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в особі філії «Рахівське лісове дослідне господарство», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з 05.12.2018 працював у відокремленому підрозділі Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - Філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на посаді майстра лісу Рахівського лісництва.

24.10.2024 позивача було ознайомлено із наказом ДСГП «Ліси України» від 22.10.2024 № 254-к «Про попередження працівників про припинення філії «Рахівське лісове дослідне господарство» та письмово попереджено про можливе припинення трудових відносин. На підставі наказу від 27.12.2024 №300-К позивача було звільнено з роботи з 27.12.2024 у зв`язку із ліквідацією згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважав, що відповідачем не було дотримано вимог та приписів КЗпП України при звільненні його з роботи, а тому він має бути поновленим на роботі.

Зазначав, що однією з найважливіших гарантій для працівників при вивільненні є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, роботодавець є таким, що виконав обов`язок з працевлаштування працівника, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, якщо він запропонував усі вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом періоду перед звільненням і які існували на день звільнення. Власник вважається таким, що належна виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо повідомив його про звільнення та запропонував наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Також, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, слід виходити з того, що за змістом цієї норми працівника має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Стверджував, що відповідач вищевказаних вимог не дотримався.

Відповідно до Положення про Філію «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», затвердженого наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», працівники Філії є працівниками Підприємства (Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»). Незважаючи на закриття Філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», головне підприємство Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», що має статус юридичної особи та працівником якого позивач вважається, не було ліквідовано. Отже, після попередження позивача про наступне звільнення відповідач мав запропонувати йому, як працівнику всі інші вакантні посади (іншу роботу), які існували на день такого попередження та/або з`явилися на підприємстві протягом усього періоду перед звільненням та існували на день звільнення у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» в цілому (включаючи усі його відокремлені підрозділи (філії). Утім, відповідач не запропонував позивачу жодної вакантної посади та не робив пропозицій іншої роботи у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України».

При цьому, одночасно із закриттям Філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», відповідач утворив новий відокремлений підрозділ юридичної особи», з найманими працівниками у штаті, однак жодної вакансії в утвореній філії позивачу також не було запропоновано. Таким чином, вважав, що відповідач грубо порушив вимоги чинного трудового законодавства України та права позивача при звільненні з роботи.

Звертав увагу, що є багатодітним батьком, студентом 1-го курсу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу «Національного університету водного господарства та природокористування»», і відповідачем не дотримано гарантій його трудових прав.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд:

1) визнати незаконним та скасувати наказ директора філії «Рахівське лісове господарство» Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» № 300-к від 27.12.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2) поновити ОСОБА_1 на посад майстра лісу Державного спеціалізованого господарського підприємство «Ліси України», в особі філії «Рахівське лісове дослідне господарство»;

3) стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в особі філії «Рахівське лісове дослідне господарство філії «Рахівське лісове господарство» на користь позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.12.2024.

4) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що долучені до відзиву на позовну заяву докази про нібито відмову позивача від ознайомлення з переліком вакантних посад в філії «Східний лісовий офіс» ДП «Ліси України» та філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України» не відповідають дійсності, оскільки позивач маючи на утримання 7 дітей був згідний погодитися на будь-яку роботу.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив подану апеляцію.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилася. Про дату, час, місце розгляду належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розгляну за відсутності нез`явившихся учасники справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ст.80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6. ст. 81 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інтенції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

З даними висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що згідно наказу №1884 від 18.10.2024 філія «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» припинена шляхом її закриття.

Відповідно до наказу від 22.10.2024 №254-к старшому інспектору з кадрів наказано попередити працівників філії «Рахівське лісове дослідне господарство» про звільнення згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не пізніше ніж за два місяці до вивільнення у зв`язку з припиненням філії шляхом її закриття.

Згідно листа від 24.10.2024 директором філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» В.Шемота попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення з посади майстра лісу на підставі ст.49-2 та п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Як вбачається з оскаржуваного наказу № 300-к від 27.12.2024 року, ОСОБА_1 звільнено з посади майстра лісу Рахівського лісництва, 27 грудня 2024 року у зв`язку з ліквідацією за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, та проведено повний розрахунок.

З листа від 27.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 , майстру лісу Рахівського лісництва повідомлено про наявність вакантних посад в ДП «Ліси України», в тому числі у філіях підприємства.

Разом з тим, актом про відмову від 27.12.2024 року, складеного комісією у складі представників Філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України, встановлено факт відмови ОСОБА_1 від ознайомлення з листом про наявність вакансій від 27.12.2024.

Згідно штатного розпису філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2024 рік, введений в дію 16.10.2024, всього по філії 221,1 штатна посада, в тому числі 58 штатних посад «майстер лісу».

Аналогічна інформація зазначена і в структурі і штатній чисельності філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2024 рік, введений в дію 16.10.2024.

Відповідно штатного розпису філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2025 рік, введений в дію 01.01.2025, всього по філії 2 штатні посади, з яких жодної посади майстра лісу.

Аналогічна інформація зазначена і в структурі і штатній чисельності філії «Рахівське лісове дослідне господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2025 рік, введений в дію 01.01.2025.

До матеріалів справи також долучено докази того, що ОСОБА_1 є багатодітним батьком та студентом 1-го курсу «Березнівського лісотехнічного фахового коледжу «Національного університету водного господарства та природокористування».

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч.2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 особисто був попереджений про своє звільнення 24.10.2024 року, про що свідчить його підпис на листі, натомість звільнений 27.12.2024 року.

Відтак, матеріалами справи доведено, що позивача ОСОБА_1 про наступне вивільнення персонально, в установленому законом порядку, попереджено за два місяці.

Обгрунтовуючи позов позивач зазначає, що власник після попередження його про наступне звільнення мав запропонувати йому, як працівнику всі інші вакантні посади (іншу роботу), які існували на день такого попередження та/або з`явилися на підприємстві протягом усього періоду перед звільненням та існували на день звільнення у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» в цілому (включаючи усі його відокремлені підрозділи (філії).

Як зазначалось вище ОСОБА_1 повідомлено про наявність вакантних посад в ДП «Ліси України», в тому числі у філіях підприємства.

Однак, позивач відмовився від ознайомлення з листом, що підтверджується актом відмови від 27.12.2024 року.

Таким чином факт відмови позивача від ознайомлення з листом від 27.12.2024 року про наявність вакантних посад відповідачем зафіксовано у встановленому законом порядку.

Отже, відповідач при звільненні позивача виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.ч. 1,3 ст.49-2 КЗпП України щодо належного повідомлення позивача про майбутнє звільнення та його працевлаштування. Відтак, звільнення позивача відбулося на законних підставах і з додержанням норм трудового законодавства.

З врахуванням вищенаведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про звільнення позивача з роботи на законних підставах і з дотриманням встановленого законом поряду та відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові.

Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374,375,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: