РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Кирилова А.А.

за участі : позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 3-ті особи - Відділ з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Деснянської РДА, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2025 року до Деснянського районного суду міста Києва звернулися позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), 3-ті особи - Відділ з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Деснянської РДА, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував наступним.

Позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є наймачами квартири АДРЕСА_2 .

Право користування вказаною квартирою вони отримали як члени родини ОСОБА_6 , на ім`я її було видано Ордер №2180 на право зайняття службового приміщення, що був виданий Виконавчим комітетом Дніпровської райради згідно рішення від 25 червня 1979 року № 323. Ордер було видано ОСОБА_6 та членам її сім`ї на право зайняття службового приміщення за адресою АДРЕСА_1 розміром 42,30 кв. м., яка складається із трьох кімнат.

25 серпня 1987 року у зазначеній квартирі за згодою наймача була зареєстрована ОСОБА_7 - дочка позивачки ОСОБА_8 .

ОСОБА_9 - їх батько і дідусь, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 березня 1996 року у зазначеній квартирі була зареєстрована відповідачка ОСОБА_4 , яка є дочкою позивачки ОСОБА_8 .

08 жовтня 1996 року у зазначеній квартирі був зареєстрований ОСОБА_5 , який є сином позивача ОСОБА_1 . На даний час із 07 липня 2023 року ОСОБА_10 , молодший сержант, стрілець - снайпер 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 є особою, зниклою безвісті за особливих обставин.

Наймач квартири, їх мати ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За обслуговування квартири продовжуються нараховуватись комунальні послуги. При розрахунку вартості комунальних послуг враховується кількість усіх зареєстрованих в квартирі осіб. Проте, оплати за комунальні послуги не здійснювались своєчасно та призвели до накопичення заборгованості, що неодноразово ставали предметом судових справ.

Позивачка ОСОБА_3 перед судовим позовом з`ясувала номер телефону відповідачки та намагалась обговорити питання. В смс - переписці вона повідомила, що нічого (ні комунальні послуги, ні борги) сплачувати не буде, оскільки понад 14 років не проживає за вказаною адресою, наразі проживає в Одесі, а справами буде займатись її адвокат. Проте, на судове засідання у справі №754/13235/25, що розглядається Деснянським районним судом м. Києва щодо стягнення заборгованості за теплопостачання, яке було призначене на 17 вересня 2025 року, вона не з`явилась, не з`явилась будь-яка особа як її представник, а телефонний номер став недоступний до подальшого спілкування.

Із 2015 року відповідачка по справі ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає, тут своїх особистих речей не зберігає, участі в утриманні квартири і сплаті комунальних послуг не бере, зазначеним житлом не цікавиться. Також відповідачка не підтримує зв`язків із своєю матір`ю ОСОБА_2 , та іншими позивачами.

Факт відсутності відповідачки за місцем реєстрації проживання підтверджується Актом про не проживання за місцем реєстрації від 03.09.2025, який був складений сусідами, написаними заявами від сусідів та можуть бути підтверджені показами свідків.

Факт реєстрації відповідачки у вказаній квартирі порушують право на вільне розпорядження і користування майном. Зокрема, нарахування плати за комунальні послуги проводиться з урахуванням реєстрації відповідачки, яка житлом не користується та відмовляється сплачувати частину витрат на комунальні послуги. В зв`язку із реєстрацією відповідачки вони також позбавлені права скористуватися субсидією по оплаті комунальних послуг, з огляду на неможливість подання відомостей про її доходи.

З огляду на викладене вище відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 3-ті особи - Відділ з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Деснянської РДА, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

17 жовтня 2025 року відповідачем ОСОБА_4 на адресу суду подано відзив на позовну заяву, який прийнято судом як письмові пояснення відповідно до яких заперечувала проти позовних вимог. Наголосила на тому, що в спірній квартирі не проживає з 2009 року, коли їй було 16 років. Її відсутність не була добровільною - вона була змушена залишити житло через серйозні сімейні конфлікти, психологічне та фізичне насильство з боку позивача та членів сім`ї. Вона зростала в сім`ї де рідні зловживали алкоголем, принижували її, завдавали фізичних ушкоджень і створювали нестерпні умови для життя. У 2009 році її фактично вигнали з квартири, залишивши на вулиці. Вона змогла забрати лише свідоцтво про народження та самостійно оформлювала паспорт. Вона неодноразово намагалася повернутися до квартири, але там проживало багато інших осіб, для неї не було місця. Також вона намагалася примиритися із сім`єю. Згодом вийшла заміж та проживала окремо. Крім того, квартира є не приватизованою, тому тимчасова відсутність наймача або членів сім`ї не припиняє права користування житлом, якщо вона зумовлена поважними причинами. Її відсутність, спричинена сімейним насильством і вигнанням.

З огляду на вище викладене просила відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 про визнання її особою, такою що втратила право користування житловим приміщенням. Заява містить також клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Представники третьої особи - Відділ з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Деснянської РДА, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились.

Під час судового розгляду була допитана свідок зі сторони позивачів - ОСОБА_11 яка суду пояснила, що є сусідкою по будинку АДРЕСА_3 та підтвердила факт не проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 з червня 2015 року по вересень 2025 року.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, Виконавчим комітетом Дніпровської райради згідно рішення від 25 червня 1979 року № 323. Ордер було видано ОСОБА_6 та членам її сім`ї на право зайняття службового приміщення за адресою АДРЕСА_1 розміром 42,30 кв. м., яка складається із трьох кімнат. Склад сім`ї: ОСОБА_9 (чоловік), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_12 (донька).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва 08.12.1995 року, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №2374.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Витягом № НОМЕР_4 з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб встановлено, що у житловому приміщені за адресою АДРЕСА_1 станом на 27.05.2025 року зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації 25.08.1987 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата реєстрації 15.11.1994 року, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 , дата реєстрації 18.03.1996 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_8 , дата реєстрації 08.10.1996 року, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_9 , дата реєстрації 11.02.1999 року.

Факт відсутності відповідачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем реєстрації проживання підтверджується Актом про не проживання від 03.09.2025, який був складений мешканцями будинку АДРЕСА_4 , підписаний ЖЕД-302 О.Пічка.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що Відповідач не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ., не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги, що було підтверджено самою відповідачкою у відзиві до позовної заяви, в даному житлі особистих речей немає, вона там тільки зареєстрована, суд вважає, що Відповідач втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. Додатково суд вважає за необхідне зазначити про відсутність доказів існуванння конфлікту між позивачами та відповідачкою та фактів перешкоджання відповідасці в покристуванні житлом.

Керуючись ст.ст. 319, 321, 317, 316, 328,16 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ст.ст. 12,13,76-79,328, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 3-ті особи - Відділ з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Деснянської РДА, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровану - за адресою АДРЕСА_1 ) такою, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя