Справа №303/6892/25
4с/303/9/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

при секретарі Лукач К.М.,

розглянувши скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Мукачево на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця ВДВС у місті Мукачеві та Мукачівському районі Закарпатської області, боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

Заявник оскаржує дії Старшого державного виконавця Відділу ДВС у місті Мукачеві Веремчук Ольги Іванівни, які виявилися у винесенні чотирьох Повідомлень від 13.08.2025 р. про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчих листів (ВП № 78841077, ВП № 78841385, ВП № 78841493, ВП № 78840716, та інші), виданих на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 травня 2025 року у справі № 303/1162/25, яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування житлом службовою квартирою АДРЕСА_1 ; стягнуто з відповідачів на користь заявника 3028,00 грн. судового збору. Державний виконавець повернув виконавчі листи, видані як на визнання втрати права користування житлом (немайнова частина), так і на стягнення судового збору (майнова частина).

Державний виконавець та відповідачі до суду не з`явилися, письмових пояснень пояснення щодо суті скарги не подали. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Судом встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13 травня 2025 року у справі № 303/1162/25 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування житлом службовою квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з відповідачів на користь заявника 3028,00 грн.

Виконавець повернув виконавчі листи, застосувавши різні підстави, зокрема рішення щодо немайнової вимоги (втрата права користування) мотивоване тим, що судове рішення «не передбачає заходів примусового виконання», а щодо стягнення судового збору з ОСОБА_4 (дата нар. 24.12.2010 р.) тим, що він стягнення судового збору з неповнолітнього заборонено Законом «Про судовий збір» (п. 14 ч. 2 статті 3 ЗУ «Про судовий збір»).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень (п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом ч. 1 ст. 63 цього Закону України «Про виконавче провадження» рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Порядок виконання таких рішень регулюється розд. VIII вказаного Закону. До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, належать рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною тощо; про виселення божника, вселення стягувача; інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій (постанова Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16).

З огляду на встановлені обставини та наведені акти законодавства, суд дійшов висновку щодо необхідності диференційованого підходу до виконання різних частин судового рішення.

1. Щодо втрата права користування жилим приміщенням

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не призводить до примусового виселення. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації, але не примусового виконання, як у разі примусового виселення. Щоб примусово виконати таке рішення, власник житла повинен подати окремий позов про виселення. Це пов`язано з тим, що виселення може бути втручанням у право на житло, що є основоположним правом людини. Тому суд буде оцінювати таке втручання як втручання у право на житло.

Отже, виконання рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягає примусовому виконанню, оскільки це рішення є декларативним (констатуючим юридичний факт припинення права за ст. 405 ЦК України та ст. 72 ЖК УРСР), а не таким, що вимагає від відповідача вчинення конкретних дій.

Згідно зі статтею 18 Закону України № «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п. 50 (2) Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 7 лютого 2022 рок, таке рішення є прямою підставою для зняття осіб з реєстрації місця проживання і не підлягає примусовому виконанню через органи ДВС.

Після набрання законної сили рішенням суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, власнику потрібно звернутися до органів реєстрації (виконавчий орган сільської/селищної/міської ради або ЦНАП) із заявою та цим судовим рішенням для зняття особи з реєстрації місця проживання.

2. Щодо стягнення судового збору

Рішення суду у частині стягнення судового збору в розмірі 3028,00 грн є майновим зобов`язанням і, відповідно, підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404-IX), виконавчий лист є виконавчим документом. Виконавчий лист у цій справі містить вимогу про стягнення коштів.

Відмова державного виконавця у відкритті провадження з мотивів, що рішення не передбачає заходів примусового виконання, є неправомірною у частині, що стосується стягнення судового збору. Стягнення грошових коштів є типовим заходом примусового виконання.

Повертаючи стягувачу виконавчий документ про стягнення частини судового збору з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , державний виконавець послався на пункт 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір». Згідно з чинною редакцією Закону, вказана норма регулює звільнення від сплати збору за заяви про встановлення факту смерті в зоні бойових дій і не стосується стягнення судових витрат з неповнолітнього відповідача.

Крім того, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання на всій території України (ст. 129? Конституції України).

Функція виконавця це виконання судового рішення, а не його перегляд, зміна чи оцінка правильності розподілу судових витрат, яке було здійснене судом відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Таким чином, виконавець не лише помилився у застосуванні норми матеріального права, але й перевищив свої процесуальні повноваження.

Повернення виконавчого листа через хибне тлумачення лише частини рішення порушує права стягувача на повне відновлення його прав, підтверджених судом.

На підставі викладеного скарга підлягає частковому задоволенню в частині зобов`язання ДВС відкрити виконавче провадження для стягнення судового збору.

Частиною 2 статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

На підставі викладеного суд, керуючись статтями 259-261, 263, 450, 451 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Мукачево на рішення, дії та бездіяльність Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві та Мукачівському районі Закарпатської області задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Старшого державного виконавця Відділу ДВС Веремчук О.І., які виявилися у поверненні виконавчих документів у частині, що стосується стягнення судового збору.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві та Мукачівському районі Закарпатської області скасувати Повідомлення від 13.08.2025 р. про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві та Мукачівському районі Закарпатської області відкрити виконавче провадження на підставі виконавчих листів, виданих Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області у справі № 303/1162/25 від 13 травня 2025 р., у частині стягнення судового збору у розмірі 3028,00 грн.

В іншій частині скарги, що стосується визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Юрій МИРОШНИЧЕНКО