Справа № 515/1324/25
Провадження № 2/515/1684/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Дем`янової О.А.,

за участю секретаря судового засідання Унгурян Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Татарбунари Білгород -Дністровського району Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мандриченко Ж.В. звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила про те, що вона у відповідності до норм чинного законодавства та рішення суду, яке набрало чинності 23.12.2008 року, є єдиною спадкоємицею за законом на спадкування майна від її дідуся ОСОБА_2 , який проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 . Також, вона є спадкоємицею першої черги спадкування на майно її батька ОСОБА_3 , що проживав в АДРЕСА_1 (зараз АДРЕСА_2 . Згідно з вищевказаним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 грудня 2008 року судом у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Татарбунари було встановлено, що вона є єдиною спадкоємицею майна, що залишилося після смерті дідуся ОСОБА_2 , інших спадкоємців немає, встановлено факт, що житловий будинок по АДРЕСА_3 дійсно належав ОСОБА_2 та визнано за нею, як єдиною спадкоємицею, право власності на зазначений будинок. Станом на поточний час позивачці стало відомо про наявність ще одного об`єкту нерухомого майна, який за життя належав на праві приватної власності спадкодавцю ОСОБА_2 , а саме земельної ділянки загальною площею 4,21 га, що розташована на території Лиманської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Звернувшись до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, 26.06.2025 року отримала Постанову про відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії у зв`язку з пропуском встановленого законодавством строку та ненаданням документів, які б підтверджували факт її спільного проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Вказала також, що про наявність в спадковій масі вказаної земельної ділянки позивачці не було відомо з часу відкриття спадщини до моменту заведення приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І. спадкової справи, в рамках якої він просив надати спадкоємицю ОСОБА_4 довідку про останнє місце проживання та склад сім`ї ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що про наявність у спадкодавця земельної ділянки та житлового будинку їй стало відомо нещодавно, вказану спадщину вона приймає за законом, інших спадкоємців немає, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 10.12.2008 року у справі №2-1268/2008, яким встановлено, що вона є єдиною спадкоємицею до майна померлого ОСОБА_2 , є преюдиційним для цієї справи, ОСОБА_1 , наслідки пропущення нею строку для прийняття спадщини будуть не пропорційними, оскільки вона втратить право на успадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, єдиною спадкоємницею якого вона визнана судом, просила визнати строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 таким, що був пропущений з поважних причин та визначити їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини за законом після смерті діда терміном у 3 (три) місяці, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2025 року справу передано судді Дем`яновій О.А.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області 02 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

09 вересня 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача, в якій він позов визнав та не заперечував проти нього, просив судове засідання, призначене на 09.10.2025 року провести без участі представника Лиманської сільської ради.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

09 жовтня 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла заява представника позо позивачки адвоката Мандриченко Ж.В. про розгляд справи без її участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 12ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77,81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно зі Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 26.06.1968 року Лиманською сільською радою татарбунарського району Одеської області, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.19).

Із Довідки про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м.Одеси №К5-99744-ф/л, виданої 06.07.2022 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.21).

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 грудня 2008 року у справі №2-1268/2008, яке набрало чинності 23 грудня 2008 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано за нею право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_3 , що залишилися після смерті її дідуся ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказаним рішенням з достовірністю встановлено, що ОСОБА_7 є єдиною спадкоємицею майна, що залишилося після смерті її дідуся, інших спадкоємців немає (а.с.25)

Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №476475, виданим 23 серпня 2001 року Лиманською сільською радою на підставі рішення 22 сесії ХХІІІ скликання Лиманської сільської Ради народних депутатів Татарбунарського району Одеської області від 7 травня 2001 року №237-ХХІІІ, ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка площею 4,21 га, розташована на території Лиманської сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.26).

З матеріалів справи також слідує, що 29 листопада 2024 року у зв`язку з надходженням відомостей про наявність інших об`єктів нерухомого майна, які на праві приватної власності належали спадкодавцям позивачки, окрім житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , який позивачка успадкувала від свого дідуся ОСОБА_2 , вона звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. із заявою про прийняття спадщини (а.с.23).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 червня 2025 року приватний нотаріус Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Сулаков І.І. відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 4,21 га, розташовану на території Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , які залишилися після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.24).

Копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 20 вересня 2013 року (орган, що видав 5112) та копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 13 травня 2017 року (орган, що видав 5102) на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підтверджується, що позивачка з жовтня 2013 року багаторазово перетинала державний кордон України, найбільша кількість поїздок за кордон здійснена нею у період з 2022 року по 2025 рік (а.с.41-58).

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка вказала, що не є фахівцем в галузі права, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини не навмисно пропустила. Крім того, позивачка у зв`язку з роботою фактично постійно перебуває у відрядженнях за кордоном та тривало проживає протягом останніх років в іншій країні (Канаді).

Згідно рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 10.12.2008 року у справі №2-1268/2008р, за ОСОБА_9 визнано право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_3 , що залишився після смерті її дідуся ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказаним рішенням ОСОБА_1 фактично визнано такою, що прийняла спадщину і це рішення є преюдиційним для справи, яка розглядається, а тому обставини, встановлені в зазначеному судовому рішенні, не підлягають повторному доказуванню.

Відповідно до частини 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (Постанова ВС від 10.01.2024 року у справі №753/7242/21).

Преюдиційність це принцип процесуального права, який зобов`язує суд приймати як доведений факт, що був встановлений раніше законної сили судовим рішенням в іншій справі, звільняючи від необхідності його повторного доказування. Основна суть полягає в тому, що встановлені судом обставини, які містяться у мотивувальній частині судового рішення, не потребують доведення у наступних процесах за участю тих самих осіб.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21). Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Статтями 1216-1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ст.1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка є єдиною спадкоємицею за законом до майна свого діда ОСОБА_2 , яка вже

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Згідно з ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до Постанови ВП ВС від 26.06.2024 року у справі № 686/5757/23, «з урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, що зазначено у ч.3 ст.1272 ЦК України.

За змістом статті 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо:

1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви;

2) ці обставини визнані судом поважними.

Крім того, згідно роз`яснень, що містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17зроблено висновок,що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини,суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17, постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 року у справі № 720/1079/19.

При цьому, Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом також враховується рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнають право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

З урахуванням викладеного, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачкою наведено причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї щодо подачі заяви про прийняття спадщини, а тому наявні підстави для встановлення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті дідуся і слід визначити строк у межах передбаченого законом загального терміну шести місяців і таким достатнім строком є три місяці, перебіг яких рахується після набрання рішенням законної сили.

На підставі викладеного,керуючись12, 13, 76, 78, 81, 89, 259,263-265,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задовольнити.

Визнати строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , пропущений позивачкою ОСОБА_9 , таким, що був пропущений з поважних причин.

Встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_4 ), додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини за законом після смерті діда ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , достатній для подання заяви про прийняття спадщини, терміном у 3 (три) місяці, починаючи з моменту набрання законної сили рішенням суду.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2025 року.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_4 ), адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: Лиманська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області (), адреса місцезнаходження: Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, с.Лиман, вул.Героїв України, буд.47а.

Суддя О.А.Дем`янова