Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2051/25 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.

за участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/2051/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - виконавчий комітет, як орган опіки і піклування Ярунської сільської ради Звягельського району Житомирської області про встановлення факту самостійного виховання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б.

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт самостійного виховання ним неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що має з відповідачкою спільного сина ОСОБА_4 , який після розірвання шлюбу між сторонами проживає з ним та знаходиться на повному його утриманні. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 30 серпня 2022 року з відповідачки стягуються аліменти на його користь на утримання дитини. Внаслідок невиконання відповідачкою рішення суду у неї утворилася заборгованість в розмірі 52 567,00 грн. Крім того, рішенням НовоградВолинського міськрайсуду Житомирської області від 19.04.2022 також змінено та визначено місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання. Відповідачка повністю самоусунулася від виховання та утримання дитини.

Заочним рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

На погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ним було подано саме позовну заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини, а не заяву в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту. При цьому зазначає, що відповідачем у цій справі є мати сина, яка повністю самоусунулася від обов`язків матері щодо утримання та виховання дитини.

Відповідачка жодного разу не з`явилася до суду, не подала відзив на позовну заяву, веде аморальний спосіб життя, про що наголошувала в суді її мати ОСОБА_5 при розгляді справи про визначення місця проживання дитини (справа №285/6154/21). Копія рішення у вказаній справі міститься в матеріалах справи.

Крім того, в своїй заяві позивач вказував, що від встановлення факту самостійного виховання ним дитини залежить виникнення у нього права на соціальну допомогу, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років, а також у нього буде можливість без дозволу матері вирішувати питання, пов`язані з переміщенням дитини без документального погодження з матір`ю та отримувати соціальну пільгу при влаштуванні на роботу.

На думку позивача, хоча в даний час відповідачка злісно ухиляється від сплати аліментів, не бажає спілкуватися з неповнолітнім сином, вона в майбутньому обов`язково скористається правом матері і пред`явить вимоги до сина про надання їй матеріальної допомоги.

Тобто, саме задоволення позовних вимог скаржника захистило б його сина від матері і, виходячи з підстав позову та його обґрунтувань, встановлення факту самостійного виховання дитини, було б однією з обставин , що складає предмет доказування у справі №285/4052/24 про позбавлення батьківських прав, яка знаходиться на розгляді в апеляційному суді.

ОСОБА_1 наголошує, що звернувся до суду із позовною заявою, а не з заявою у порядку окремого провадження, відповідачем у справі є мати дитини, до розгляду справи залучено в якості третьої особи орган опіки та піклування, тобто він дотримався приписів судової практики, зокрема, як це зазначається у висновках Верховного Суду у справі №201/5972/22.

Вказує, що сторони у справі - батьки дитини, розлучилися ще в 2020 році (копія рішення є в матеріалах справи), місце проживання дитини визначено з батьком дитини, рішення суду про стягнення аліментів з матері дитини не виконується взагалі, мати ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, притягувалась до адмінвідповідальності за зловживання алкоголем.

На переконання скаржника, встановлення такого факту не може мати негативних наслідків для матері дитини, адже майже з самого народження сина вона ухилялася від його виховання, залишила малолітнього сина на виховання своєї матері, яка разом з ним виховувала сина, а батько періодично перебував на заробітках, тобто матеріально утримував сина. В цей період мати малолітньої дитини отримувала від нього аліменти, які витрачала на себе і проживала в місті Шепетівка Хмельницької області, і взагалі не займалася дитиною. Вказані обставини доведено в судовому засіданні Новоград-Волинського міськрайсуду при розгляді справи №285/6154/21, де було враховано висновок органу опіки і піклування Новоград-Волинської міськради.

З огляду на зазначене, вважає, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та ухилення від участі у вихованні та утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Скаржник також посилається на постанову Верховного Суду у справі №201/5972/22, у якій зазначено, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини». Також у зазначеній постанові вказується, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Велика Палата ВС виснувала, що в справі №201/5972/22 наявний спір про право, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування. Аналогічний спір про право виник і між позивачем та відповідачем. Враховуючи висновки Великої Палати ВС в зазначеній справі (№201/5972/22) вважає, що є підстави прийти до висновку, що спір про право в позовному провадженні щодо встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком, є належним способом захисту прав дитини і батька.

Разом з тим, позивач вважає незрозумілим посилання суду на постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018, у справі № 905/1926/16 та у справі №569/17272/15-ц. Адже в зазначених справах зазначається не про аналогічні випадки, а тому до даного позову висновки зазначених рішень судів не можуть застосовуватись. Звертає увагу на те, що він не зазначав у позову таку підставу як отримання відстрочки, проте суд першої інстанції у своєму рішенні на це послався.

Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками зазначені позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 (а.с.10).

Згідно рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 квітня 2020 року №285/757/20, шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано і змінено прізвище відповідачки на « ОСОБА_7 » (а.с.11).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 19 квітня 2022 року змінено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 та визначено місце проживання дитини з позивачем ОСОБА_1 (а.с.13-14).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 30 серпня 2022 року стягнуто з відповідачки аліменти на користь позивача на утримання дитини у твердій грошовій сумі 1 500,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини. (а.с.12)

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах, за відповідачкою рахується заборгованість по аліментах в сумі 52 567,00 грн. (а.с.15).

Згідно Акту від 16 квітня 2025 року позивач ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_4 та самостійно займається його вихованням (а.с.16).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову ОСОБА_1 визначено вимогу про встановлення факту самостійного виховання дитини внаслідок ухилення відповідачки від виконання нею своїх обов`язків. Проте, виходячи з підстав позову та їх обґрунтувань, факт самостійного виховання дитини ОСОБА_1 у даному випадку може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між сторонами щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (позбавлення батьківських прав).

Такий висновок є вірним, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

За частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі №468/1025/23 (провадження №61-14070св23), від 27 березня 2025 року у справі №353/886/24 (провадження №61-15497св24) та інших.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що неповнолітня дитина сторін проживає разом з батьком, його вихованням, утриманням займається ОСОБА_1 , а мати ОСОБА_8 не позбавлена батьківських прав.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.ст. 35-36, §90).

Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Така позиція відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23).

Колегія суддів вважає, що для підтвердження факту самостійного виховання неповнолітніх дітей обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними/ винятковими/неординарними/особливими) обставин у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Наведені вище виключні обставини у даній справі відсутні, а саме по собі проживання дитини з батьком не свідчить про самостійне виховання та утримання, а також не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину.

Суд звертає увагу, що свідоме ухилення одного з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджене лише рішенням суду у разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Такий підхід до вирішення цієї справи відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Зважаючи на вказані обставини та враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дітей є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Натомість навпаки, найвищим інтересам неповнолітнього сина відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено.

Колегія суду не враховує доводи апеляційної скарги щодо неналежної поведінки матері та її неучасті у вихованні, оскільки навіть за їх наявності вони не є предметом розгляду в цьому провадженні. Питання участі матері у вихованні підлягає розгляду в справі про позбавлення батьківських прав і не може бути предметом вимог у справі про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Разом з тим, суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неналежне застосування судом першої інстанції практики Верховного Суду, зокрема висновків, викладених у постановах Великої Палати від 05.06.2018 (№ 338/180/17), 11.09.2018 (№ 905/1926/16) та 30.01.2019 (№ 569/17272/15-ц), оскільки застосування способу захисту цивільного права залежить від змісту права або інтересу, характеру його порушення та наслідків, а суд має обирати спосіб захисту, який є ефективним. Таким чином, посилання на зазначені постанови є обґрунтованим.

Не беруться до уваги доводи апеляційної скарги щодо посилання суду першої інстанції на відстрочку від мобілізації, оскільки таке посилання не є новою підставою позову і жодним чином не впливає на законність рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та бажання встановити такий факт у судовому порядку, що належним способом захисту вважати не можна, оскільки у разі настання певних юридичних фактів (дій чи події) батьківські права та обов`язки припиняються та додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виховує та утримує дитину не потребується.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий Судді