Справа № 203/459/19
Провадження № 2/175/404/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Рожкової Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у с-щі Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 10 лютого 2025 року просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3% річних у розмірі 232407,56 грн., інфляційні втрати у розмірі 1378527,94 грн. та судові витрати в розмірі 15140 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 19 лютого 1999 року укладено договір позики відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 200000 грн. без визначення терміну повернення. Відповідач при цьому зобов`язався повернути борг разом з відсотками, розмір яких дорівнює 6 % суми позики за кожен місяць користування. На підтвердження передачі коштів відповідачем було складено розписку. Оскільки відповідач грошові кошти на вимогу позивача не повернув, останній звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу за розпискою. Рішенням суду від 07 листопада 2018 року позовні вимоги були задоволені частково. Рішення суду набрало законної сили 03 лютого 2021 року. На даний час рішення суду не виконано боржником, а тому згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми.

27 серпня 2019 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву в якому він зазначив, позивачем було пропущено строк позовної давності, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

28 березня 2025 року представником відповідача були подані додаткові пояснення по справі в яких він зазначив, що в розрахунку Позивача були взяті за основу суми заборгованості, які не відповідають дійсності, та на які взагалі не могли бути нараховані інфляційні втрати та 3% річних, оскільки інфляційні втрати та 3% річних нараховуються виключно на основну суму боргу, а не на всю суму заборгованості. Вказав, що позовні вимоги про 3% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню через пропуск позивачем строку позовної давності.

21 травня 2025 року представником позивача були подані до суду пояснення в яких вона вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, а не набуття рішенням суду законної сили. Таким чином, позивачем строк позовної давності пропущено не було.

Представник позивача надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, справу просила розглядати без її участі.

Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 19 лютого 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 200000 грн. без визначення терміну повернення. Відповідач при цьому зобов`язався повернути борг разом з відсотками, розмір яких дорівнює 6 % суми позики за кожен місяць користування. На підтвердження передачі коштів відповідачем було складено розписку. (а.с. 11)

Заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 2 456 000,00 грн. (200 000,00 грн. основна заборгованість, 2 256 000,00 грн. відсотки), компенсацію судових витрат у сумі 3 654,00 грн., разом 2 459 654,00 грн.

Після перегляду заочного рішення від 24 лютого 2015 року Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 1 760 000,00 грн. (200 000,00 грн. основна заборгованість, 1 560 000,00 грн. проценти), компенсацію судових витрат у сумі 3 654,00 грн., разом 1 763 654,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (а.с. 12-13)

Постановою Дніпровського районного суду від 12 грудня 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в розмірі 200000 грн. 00 коп. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів відмовлено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 4737 грн. 41 коп.

Постановою Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з 01 січня 2004 року до 30 липня 2014 року в сумі 1 524 000 грн скасовано. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з 01 січня 2004 року до 30 липня 2014 року в сумі 1 524 000 грн залишено в силі. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з 31 липня 2004 року до 30 жовтня 2014 року змінено, викладено її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Таким чином рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року набрало законної сили 03 лютого 2021 року.

12 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області було відкрито виконавче провадження ВП №64811299 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 1 724 000,00 грн. (200 000,00 грн. основна заборгованість, 1 524 000,00 грн. проценти), компенсацію судових витрат у сумі 3 654,00 грн., разом 1 727 654,00 грн. на підставі виконавчого листа №203/6896/14-ц від 05 березня 2021 року виданого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська. (а.с. 95)

Зі змісту листа приватного виконавця Сивокозова О.М. від 23 січня 2025 року №145 встановлено, що в межах виконання виконавчого листа № 203/6896/14-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто кошти у розмірі 26 985,63 грн. Залишок не стягнутої суми боргу за виконавчим листом № 203/6896/14-ц складає 1 702 159,46 грн., виконавчим листом № 203/6896/14-ц складає 3 246,32 грн. (а.с. 94)

Зі змісту листа приватного виконавця Сивокозова О.М. від 23 січня 2025 року №145 встановлено, що за виконавчим провадженням № 64811299 приватним виконавцем на користь стягувача ОСОБА_1 було перераховано 24 квітня 2023 року суму у розмірі 25 495,54 грн. Залишок боргу за ВП № 64811299 складає 1 702 159,46 грн. (а.с. 94)

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у відповідача наявна заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року у розмірі 200000 грн. основна заборгованість та 1 524 000 грн. проценти. Так, за основною сумою заборгованості у розмірі 200000 грн. за період з 30 серпня 2014 року по 24 квітня 2023 року інфляційні втрати складають 498151,17 грн. та 3% річних у розмірі 51912,33 грн., за період з 25 квітня 2023 року по 11 листопада 2024 року інфляційні втрати складають 18002,99 грн. та 3% річних у розмірі 8119,98 грн. За процентами у розмірі 1 524 000 грн. за період з 04 лютого 2021 року по 11 листопада 2024 року інфляційні втрати складають 862373,78 грн. та 3% річних у розмірі 172375,25 грн.

У зв`язку з тим, що на даний час рішення суду не виконано боржником відповідач згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Разом із тим, відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

У вказаних по даній справі відносинах перебіг позовної давності починається з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанови від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18)

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно умов договору позики від 19 лютого 1999 року відповідачу було видано грошові кошти у розмірі 200000 грн. на невизначений термін.

Так, у жовтні 2014 року позивач звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська та заочним рішенням від 24 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 2 456 000,00 грн. (200 000,00 грн. основна заборгованість, 2 256 000,00 грн. відсотки), компенсацію судових витрат у сумі 3 654,00 грн., разом 2 459 654,00 грн.

Після перегляду заочного рішення від 24 лютого 2015 року Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 1 760 000,00 грн. (200 000,00 грн. основна заборгованість, 1 560 000,00 грн. проценти), компенсацію судових витрат у сумі 3 654,00 грн., разом 1 763 654,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 03 лютого 2021 року.(а.с. 12-13)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Обставинами справи встановлено, що позивач у жовтні 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 19 лютого 1999 року, як основної суми боргу, так і заборгованості за процентами, та 24 лютого 2015 року отримав рішення про задоволення позовних вимог.

Після перегляду заочного рішення від 24 лютого 2015 року Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року було стягнуто заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 1 760 000,00 грн. (200 000,00 грн. основна заборгованість, 1 560 000,00 грн. проценти. Рішення набрало законної сили 03 лютого 2021 року.

Отже, після звернення позивачем до суду про стягнення заборгованості за договором позики від 19 лютого 1999 року строк виконання договору є таким, що настав.

При цьому, наразі позивач звертається до суду з позовною вимогою про стягнення інфляційних втрат за основною сумою боргу за період з вересня 2014 року по жовтень 2024 року та стягнення 3% річних за період з 30 серпня 2014 року по 11 листопада 2024 року, які нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_2 по договору позики було змінено, в зв`язку з чим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на наступний день після набрання рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року законної сили, а саме 04 лютого 2021 року.

Зважаючи на вищенаведене, суд вбачає підстави для застосування строків позовної давності та вважає за необхідне відмовити у позові в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за основною сумою позики за період з вересня 2014 року по 03 лютого 2021 року.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 р. (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові КЦС ВС від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20 встановлено, що: «Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Інфляція розраховується шляхом множення суми простроченого зобов`язання на індекс зростання споживчих цін за прострочений період (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року №918/631/19).

Положення статей 3, 509, 625 ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат на суму основного боргу.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі №916/2889/13.

У даному випадку, самим договором не було встановлено часу його виконання з повернення суми основного зобов`язання, тобто суми грошових коштів у розмірі 200000,00 грн, тому період прострочення має відраховуватись з прийняття судом рішення, яким стягнуто зазначену вище суму заборгованості. Отже, період для обрахування інфляційних втрат має бути обчислений з 04 лютого 2021 року.

Сума інфляційних втрат за період з 04 лютого 2021 року по квітень 2023 року за порушення виконання основного зобов`язання у сумі 200000,00 грн становить - 83884,95 грн.

Сума інфляційних втрат за період з травня 2023 року по жовтень 2024 року за порушення виконання основного зобов`язання у сумі 174504,46 грн.(залишок заборгованості за основною сумою боргу) становить 18003,04 грн.

Таким чином, сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, за період з 04 лютого 2021 року по жовтень 2024 року за порушення виконання основного зобов`язання складає 101887,99 грн.

Інфляційні втрати за сумою відсотків за користування позикою у сумі 1524000 грн. за період з лютого 2021 року по жовтень 2024 року стягненню не підлягають, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно зі статтею 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Щодо стягнення 3% річних за період з 04 лютого 2021 року по 24 квітня 2023 року за порушення виконання основного зобов`язання у сумі 200000,00 грн., то сума, яка підлягає стягненню становить: (200000 (сума заборгованості)*3%*810 (кількість днів прострочення):365:100) = 13315,06 грн.

Щодо стягнення 3% річних за період з 25 квітня 2023 року по 11 листопада 2024 року за порушення виконання основного зобов`язання у сумі 174504,46 грн., то сума, яка підлягає стягненню становить: (174504,46 (сума заборгованості)*3%*251 (кількість днів прострочення):365:100)+(174504,46 (сума заборгованості)*3%*316 (кількість днів прострочення):366:100) = 8120 грн.

Щодо стягнення 3% річних за період з 04 лютого 2021 року по 11 листопада 2024 року за порушення виконання зобов`язання зі сплати відсотків за користування позикою у сумі 1524000 грн. то сума, яка підлягає стягненню становить: (1524000 (сума заборгованості)*3%*1061(кількість днів прострочення):365:100)+(1524000 (сума заборгованості)*3%*316(кількість днів прострочення):366:100) = 172375,24 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за порушення виконання основного зобов`язання за період з 04 лютого 2021 року по 11 листопада 2024 року та за порушення виконання зобов`язання зі сплати відсотків за користування позикою за період з 04 лютого 2021 року по 11 листопада 2024 року у розмірі 193810,30 грн.

За таких обставин, виходячи з наведеного, з відповідача на користь позивача за договором позики від 19 лютого 1999 року підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 101887 грн. 99 коп. та 3% річних у розмірі 193810 грн. 30 коп.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За правилами ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як передбачено ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи приходить про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2956,98 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 526, 530, 599, 611, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 130, 141, 223, 263-266 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за договором позики від 19 лютого 1999 року інфляційні втрати у розмірі 101887 грн. 99 коп. та 3% річних у розмірі 193810 грн. 30 коп., а всього стягнути 295698 грн. 29 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2956 грн. 98 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.