Житомирський апеляційний суд
Справа №288/2428/24 Головуючий у 1-й інст. Поліщук Р. М.
Категорія 114 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 288/2428/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ткачука Анатолія Олександровича на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Поліщука Р.М. у селищі Попільня,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань 50 метрів до її місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування;

- заборонити йому особисто і через третіх осіб її розшукувати, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Також просила усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, зокрема, нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , де розташований продуктовий магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », гаражем, який обладнаний під морозильну камеру магазину «Обжора» та автоматичними воротами за вище вказаною адресою.

Крім того, просила усунути перешкоди у користуванні нею холодильним агрегатом в зборі, змонтованим на/в гаражі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та обладнаний під морозильну камеру магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

В обґрунтування заяви зазначала, що вона з ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 01 листопада 1997 року по 05 листопада 2021 року. Від шлюбу мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дочка ОСОБА_6 проживає разом із нею.

У ОСОБА_2 на даний час є інша сім`я, з якою він фактично проживає за іншою адресою, при цьому квартира АДРЕСА_2 , де вона проживає та квартира АДРЕСА_3 , в якій вона зареєстрована, мають спільний двір та в`їзд, обладнаний автоматичними воротами. Ключ від цих воріт перебуває у ОСОБА_2 , а також ворота межують з магазином «Обжора», в якому вона здійснює свою підприємницьку діяльність.

З 2021 року між сторонами наявний спір з приводу поділу спільного майна подружжя, у зв`язку з чим між ними почали виникати конфлікти.

ОСОБА_2 в присутності сторонніх осіб, її ображав та принижував, спричинив тілесні ушкодження, а останнім часом почав вчиняти протиправні дії, направлені на перешкоджання її підприємницької діяльності, чим спричинив їй істотну матеріальну шкоду. На її зауваження щодо припинення вчинення вказаних дій щодо неї, її колишній чоловік не реагує, під час спілкування підвищує голос, принижуючи її честь і гідність, застосовує нецензурну лексику.

З метою припинення дій ОСОБА_2 вона зверталася до поліції, у зв`язку з чим були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Але кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за частино 1 статті 125 КК України було закрито 07 червня 2022 року за примиренням сторін.

Постановою Попільнянського районного суду від 13 грудня 2023 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП, вона була визнана потерпілою у даній справі.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 продовжує свою протиправну поведінку відносно неї, під час зустрічей поводиться зухвало та агресивно, висловлює погрози, в тому числі і щодо перешкоджання її підприємницькій діяльності, вона почала уникати свого колишнього чоловіка, проте він все рівно не залишає її у спокої.

В зв`язку з його діями внесено відомості до Єдиного досудового реєстру досудових розслідувань за її заявами, як особи, яка зазнала домашнього насильства психологічного, фізичного та економічного характеру.

Тому, з метою забезпечення захисту своїх прав вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_2 обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2024 року в задоволені заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 адвокат Ткачук А.О. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , і що відсутні ризики його повторення є помилковими, спростовуються матеріалами справи. Зокрема, письмовими доказами, відео файлами, поясненнями як самої заявниці так і заінтересованої особи ОСОБА_2 .

Крім того, суд першої інстанції при ухваленні рішення залишив поза увагою правову позицію Верховного Суду, яка зазначена у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22,

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_8 адвокат Ткачук А.О. апеляційну скаргу підтримав частково. У зв`язку із зміною обставин, просив скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_8 лише в частині усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, зокрема, автоматичними воротами, через які здійснюється доступ до спільного двору за адресою: АДРЕСА_1 .

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, місцевий суд виходив з того, що між сторонами існує спір щодо користування спільним нерухомим майном, що регулюється, зокрема, нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України і такий спір не може бути вирішений шляхом застосування визначених заявником заходів обмежувального припису.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 01 листопада 1997 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 було укладено шлюб (а.с.22).

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 листопада 2021 року в справі № 288/1962/21 шлюб між сторонами розірвано (а.с.23)

Згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 09 листопада 2012 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с.24).

Відповідно до копій витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань ВП № 2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області на протязі 2024 року були несені відомості про кримінальні провадження.

Зокрема, - № 0000129 від 25 жовтня 2024 року за статтею 356 КК України (14 жовтня 2024 року до чергової частини надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що вказаного дня близько 15.00 години невідомі особи в магазині «Обжора» в АДРЕСА_1 , намагалися вигнати користувачку вказаного магазину ОСОБА_1 , чим здійснили самоправне зайняття магазину);

- № 0000164 від 01 листопада 2024 року за статтею 126-1 КК України (31 жовтня 2024 року надійшов рапорт про те, що відповідно до заяви ОСОБА_1 , поданої 25 жовтня 2024 року, у викладених нею відомостях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України, а саме вчинення щодо неї домашнього насильства, яке відбувається систематично, її колишнім чоловіком ОСОБА_2 );

- № 0000171 від 15 листопада 2024 року за статтею 126-1 КК України (14 листопада 2024 року надійшов рапорт про те, що відповідно до заяви ОСОБА_1 , поданої 06 листопада 2024 року, у викладених нею відомостях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України, а саме вчинення щодо неї домашнього насильства, яке мало місце 04 листопада 2024 року, яке відбувається систематично, її колишнім чоловіком ОСОБА_2 ) (а.с.6, 7, 8).

Згідно копії ухвали Попільнянського районного суду Житомирської області від 24 серпня 2022 року в справі № 288/917/22, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 125 КК України на підставі статті 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілою ОСОБА_1 (а.с.11).

Відповідно до копії постанови Попільнянського районного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 288/3378/23, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_8 і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170,00 грн (а.с.12)

Із копії повідомлення ВП № 2 Житомирського РУ ВП ГУНР в Житомирській області від 13 листопада 2024 року убачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відділу поліції. Зокрема, це звернення: - № 3940 від 10 жовтня 2023 року; - № 4192 від 28 жовтня 2023 року; - № 4207 від 29 жовтня 2023 року; - № 4266 від 02 листопада 2023 року; - № 4512 від 22 листопада 2023 року; - № 4587 від 25 листопада 2023 року; - № 4777 від 09 грудня 2023 року; - № 3212 від 16 серпня 2024 року; - № 3368 від 27 серпня 2024 року; - № 4078 від 14 жовтня 2024 року; - № 4081 від 14 жовтня 2024 року; - № 4146 від 18 жовтня 2024 року; - № 4148 від 18 жовтня 2024 року; - № 4324 від 04 листопада 2024 року, зазначені матеріали зареєстровані до Єдиного обліку та у встановлені законом терміни прийняті рішення (а.с.20-21).

Згідно з частиною 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частина 2 статті 27 Конституції України закріплює, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Розділ IV глави 13 ЦПК України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (надалі Закону) передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частина 1 статті 1 Закону).

У пункті 7 частини 1 статті 1 Закону передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За правилами частин 2, 3 статті 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Отже, в Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»

Пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні(частина 1 статті 350-6 ЦПК України).

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

При вирішенні питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 756/2072/18 (провадження N 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі N 756/11732/18 (провадження N 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі N 336/3551/18-ц (провадження N 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі N 766/13927/20-ц (провадження N 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі N 466/180/22 (провадження N 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі N 344/1732/23 (провадження N 61-6759св23), від 6 червня 2024 року у справі N 285/7922/23 (провадження N 61-5538св24).

У справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) Верховний Суд у постанові від 5 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, виснував, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у Кримінальному Кодексі України), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі існує тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису.

Згідно з частинами 1-4 статті 12, частинами 1 - 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо.

Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Із наданих ОСОБА_1 доказів та матеріалів справи судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами існує спір щодо користування спільним нерухомим майном, що у свою чергу супроводжується тривалим конфліктом між ними.

А такі правовідносини регулюється, зокрема, нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України і такий спір не може бути вирішений шляхом застосування визначених заявником заходів обмежувального припису.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду, який відповідає встановленим обставинам та дослідженим доказам у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ткачука Анатолія Олександровича залишити без задоволення, а рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 19 листопада 2025 року.