ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 679/1045/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Гайової С.Г., представника позивачів - адвоката Плакси В.А., представника відповідача - адвоката Мехедок Т.С., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року адвокат Плакса Вячеслав Анатолійович в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з ОСОБА_3

- на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 86 600,00 грн., 32366,69 грн. інфляційних втрат 4299,09 грн. трьох відсотків річних;

- на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в сумі 20 000,00 грн., 707,85 грн. інфляційних втрат, 215,34 грн. трьох відсотків річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що брат ОСОБА_1 - ОСОБА_4 за життя прийняв рішення переоформити право власності на належне йому нерухоме майно на ОСОБА_1 та повідомив, що допомога у переоформленні права власності, оплата відповідних платежіва та зборів буде здійснюватися через ОСОБА_3 . Як зазначать позивачі, на виконання цієї домовленості у період з 04 липня 2020 року по 05 березня 2025 року вони перерахували відповідачці кошти у загальній сумі 106 600,00 грн., однак відповідачка жодних дій щодо переоформлення права власності на ОСОБА_1 не вчиняла. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, однак належне йому на день смерті майно переоформлено не було.

З огляду на викладене позивачі стверджують, що відповідачка у позадоговірному порядку отримала від позивачів кошти, які не використані нею у спосіб, визначний за усною домовленістю між сторонами і ОСОБА_4 (за його життя), а тому такі кошти є безпідставно набутим майном і підлягають стягненню з відповідачки з урахуванням суми, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 липня 2025 року матеріали справи направлено за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 вересня 2025 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року прийнято до розгляду справу № 679/1045/25, розгляд справи призначено по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання на 22 жовтня 2025 року.

14 жовтня 2025 року представник відповідача - адвокат Мехедок Т.С. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень проти позову вказувала, що відповідачка є цивільною дружиною ОСОБА_4 , з яким вони проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з липня 2017 року і за спільні кошти придбали житловий будинок та земельну ділянку, де постійно проживали по день смерті ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений 24 березня 2023 року, яким належне йому майно заповів відповідачці. Жодного іншого рішення щодо переоформлення чи відчуження належного йому майна він не приймав. Кошти перераховувалися позивачами на цільові потреби ОСОБА_4 , зокрема на лікування, реабілітацію та реанімацію, організацію особистих подій (день народження) та організацію похорону, натомість історія про усну домовленість щодо переоформлення нерухомості є вигаданою та з`явилася лише після метрі ОСОБА_4

22 жовтня 2025 року розгляд справи відкладено на 13 листопада 2025 року.

13 листопада 2025 року представник позивачів - адвокат Плакса В.А. подав заперечення щодо відзиву на позовну заяву, у якому зауважив, що відповідач, отримавши письмову претензію щодо повернення безпідставно отриманих від позивачів коштів із зазначенням у ній мотивів щодо їх перерахунку, будь яких заперечень щодо обставин зарахування на її картковий рахунок грошових коштів не надала. Зазначив, що відповідачка була бухгалтером ОСОБА_4 , яка допомагала із поданням звітності до відповідних органів, в жодних стосунках із померлим ОСОБА_4 , які б можна було розцінювати, як подружні, не перебувала. Представник позивачів вважає, що не має відношення й до вирішення спору у справі посилання на вчинення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заповіту, який, незважаючи на те, що ОСОБА_4 ніколи не мав наміру заповідати належне йому майно стороннім особам, навпаки спростовує усі доводи ОСОБА_3 , щодо спільного проживання з ним, оскільки в ньому вона позиціонується як фізична особа, а не як цивільна дружина.

Крім представник позивачів вважає, що долучені до відзиву скріншоти повідомлень, копії документів про перебування на лікуванні ОСОБА_4 та його оплату не є належними та допустимими доказами, оскільки відомості, які в них містяться жодним чином не спростовують доводів позивачів про обставини перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, а також інформація, яка в них міститься, належить до інформації з обмеженим доступом, яка не може бути розповсюджена будь ким без згоди особи, яка її стосується.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов таких висновків.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Як слідує з наявної в матеріалах справи довідки АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 у період з 04 липня 2020 року по 07 квітня 2024 року перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_3 кошти у загальній сумі 86 600,00 грн. Вказані перекази не містять призначення платежу, в описі платежу вказано «переказ на карту Приватбанку».

Згідно з платіжною інструкцією від 05 березня 2025 року ОСОБА_2 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_3 кошти у сумі 20 000,00 грн. з призначенням платежу «переказ власних коштів».

Позивачі зазначають, що ці кошти вони перерахували відповідачці на виконання усної домовленості з ОСОБА_4 щодо переоформлення належного йому нерухомого майна ОСОБА_1 . Відповідачка заперечує наявність такої домовленості і такого призначення перерахованих коштів.

Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як встановлено у частині шостій статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Суд вважає також за необхідне зауважити, що в силу пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією з основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тлумачення положень статей 1212 - 1215 ЦК України свідчить, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі висновки викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18, від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21, від 17 квітня2024 року у справі № 127/12240/22.

У цій справі позивачі не надали жодних доказів у підтвердження існування будь-яких домовленостей щодо переоформлення права власності ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 і пов`язаних з цим зобов`язань щодо сплати коштів з цією метою, позивачі переказували кошти відповідачці, знаючи, що між ними відсутні зобов`язання з повернення цих коштів, позивачі добровільно сплачували кошти, а тому їх поведінка є суперечливою. При цьому позивач-1 перераховувала відповідачці кошти тривалий час, а саме протягом майже чотирьох років з 04 липня 2020 року по 07 квітня 2024 року, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 13 платежів. У призначеннях платежу позивач-1 зазначала, що призначенням платежу є переказ на карту відповідачки. Позивач-2 перерахував кошти відповідачці ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто на наступний день після смерті ОСОБА_4 , з призначенням платежу «переказ власних коштів».

Оскільки позивачі не довели наявності у них зобов`язання перераховувати кошти внаслідок договірних відносин із відповідачем, а також наявності будь-яких інших зобов`язань, проте вони здійснювали ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, добровільно, їх поведінка щодо повернення цих коштів, на думку суду, є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Доводи позивачів щодо ненадання відповідачкою відповідні на письмову претензію щодо повернення безпідставно отриманих коштів вказаного висновку не спростовують, а також відхиляються судом з огляду на відсутність у вказаних правовідносинах обов`язкового досудового врегулювання спору. Відповідач у відзиві на позов навела свої заперечення щодо підстав заявлених до неї вимог та навела обґрунтовані причини сумніватися у тій версії події, про яку стверджують позивачі, та причини уважати небезпідставним отримання нею коштів від позивачів і відсутність у її діях недобросовісності при набутті цих коштів.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Позивач-1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Позивач-2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 01 грудня 2025 року.

Суддя Олександр ЯКУСИК