Справа № 212/5367/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Фастовець Ю.Ю.,

представника позивача - адвоката Зеленяка Є.С.,

представника відповідача - адвоката Бондаренка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство оборони України, Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Тетяна Олександрівна, про визнання недійсною нотаріально посвідченої заяви

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд визнати недійсною нотаріально посвідчену заяву від 02 вересня 2024 року, зареєстровану в реєстрі за № 2970 про відмову від належної їй виплати згідно з постановою КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 у зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на введення її в оману відповідачкою під час вчинення правочину. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув її син, військовослужбовець ОСОБА_3 , смерть якого безпосередньо пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Загибель сина мала психологічно деструктивний характер для неї та призвела до значного ступеня змін у структурі її особистості, як мати, вона пережила страшну трагедію, пов`язану зі смертю рідної дитини, до сих пір вона відчуває глибокі моральні страждання, а ураховуючи, що у березні 2019 року та у червні 2023 року вона пережила інсульти, нині має моторну афазію, помірний правобічний геміпарез і значні обмеження у пересуванні та самообслуговуванні, була особливо вразлива сторонньому тиску, чим скористалася відповідачка. Так, з метою реалізації права на одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, ОСОБА_2 , як дружина її сина, стверджувала, що нібито через місце народження її, позивачки у справі, яка народилася на території РФ, отримання одноразової грошової допомоги може бути ускладнено, а тому запропонувала оформити всі виплати на себе шляхом нотаріально оформленої відмови позивачки від отримання такої грошової допомоги на користь невістки, відповідачки у справі. З урахуванням трагедії, яка сталася в їх родині, певний час вона тісно спілкувалась з відповідачкою, оскільки їх об`єднувало спільне горе, а тому довіряла ОСОБА_2 у питанні отримання грошової допомоги внаслідок загибелі сина, лише згодом з`ясувавши, що була введена в оману з метою перерозподілу коштів допомоги. Так, вона є громадянкою України і не перебувала у шлюбі із громадянами країн РФ та Білорусі, тому введення в оману про «російське» громадянство позивачки було безпідставним і спрямованим відповідачкою на позбавлення її права на частку при отриманні виплат. Вважає, що підписала заяву про відмову в отриманні одноразової грошової допомоги під впливом тяжких обставин та оману в стані, який не дозволяв їй повноцінно усвідомити значення своїх дій, тому на підставі статей 229, 230, 233 ЦК України, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 17 червня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Зеленяк Є.С. на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви.

Представник відповідача адвокат Бондаренко О.В. у судовому засіданні вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов.

В обґрунтування відзиву на позов представником відповідача зазначено про вільне волевиявлення позивачки при укладенні спірного правочину, що вбачається зі змісту другого абзацу заяви та установлено нотаріусом в силу покладеного на нього обов`язку пунктом 1 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідачка не оспорює факту перенесених позивачем хвороб та її емоційного стану внаслідок смерті сина, проте категорично не погоджується з доводами останньої в частині відсутності правової підтримки, адже вона знайшла можливість звернутися з даним позовом до суду, який сформовано та підготовлено адвокатом. Таким чином позивач отримала правову допомогу та юридичну консультацію спеціаліста, а отже не була позбавлена права та можливості звернутися за правовою допомогою до підписання спірної заяви. Посилання на перебування позивачки в стані, коли вона не могла усвідомити та вчинити значущі правочини щодо майна, суперечить змісту самої заяви, твердження позивачки, що вона опинилася у залежному становищі від відповідачки, спростовується фактичними обставинами справи, адже позивачка проживає в с. Гурівка Кіровоградської області, у той час як відповідачка проживає в м. Кривому Розі, відтак не була позбавлена права діяти самостійно т а незалежно від неї. У даному випадку позивачка не перебувала у стані крайньої потреби, яка б примушувала її укладати спірну заяву, укладення такої заяви не здійснювалось в обмін на послугу, допомогу чи догляд з боку відповідача. Відповідач матеріально не утримувала позивача та не здійснювала за нею догляд, отже остання не перебувала у прямій залежності твід відповідача. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, застосування психологічного тиску з боку відповідачки, тощо. Зазначено про спільно прийняте рішення відповідача з позивачем щодо звернення до нотаріуса із відповідною заявою, а тому ні умисел відповідача ні вказані твердження позивача щодо самого факту обману не підтверджені належними доказами. Посилання позивача на помилку, яка нібито мала місце при вчиненні спірної заяви, не знаходить логічного обґрунтування та документального підтвердження. Тому просить відмовити у задоволенні заяви.

Третя особа Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О. письмових заперечень до суду не надала.

Представник третьої особи Міністерства оборони України Застеба А.В. звернулась до суду із письмовими поясненнями, зазначивши, що з тексту заяви ОСОБА_1 від 02 вересня 2024 року вбачається, що дану заяву адресовано «всім, кого це стосується за належністю», в ній ОСОБА_1 підтвердила, що вільно, свідомо, добровільно без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, розуміючи значення, умови даної заяви та її правові наслідки, у неї відсутні обставини, що примусили укласти дану заяву на невигідних умовах, вона отримала від нотаріуса пояснення стосовно укладеної заяви і ніяких зауважень, доповнень не має, зміст заяви їй відомий та зрозумілий. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності в діях відповідача умислу, спрямованого на введення позивача в оману, як і спонукання з боку відповідача на написання оспорюваної заяви,а зміна думки позивачем щодо доцільності подання заяви у зв`язку з тим, що вона не знала своїх прав, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої заяви незаконної та її скасування.

Допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_5 зазначили, що вони є односельчани позивачки, хоча наразі живуть м. Кривому Розі, однак приїжджають в с. Гурівка та відвідують позивачку. Підтвердили її тяжкий емоційний та психічний стан, викликаний як тривалими хворобами, так і смертю сина, після інсульту ОСОБА_1 не рухалась та була «лежачою», а смерть сина лише загострила хвороби. Зі слів позивачки їм було відомо, що її возили до нотаріуса (після 9 днів по сину) підписати відмову від грошової виплати, однак відразу не казала, хто її возив, згодом вже розказала. Позивачка згодом розказувала, що невістка її переконала написати відмову, бо позивачка народилася на території рф і їй можуть не дати допомогу, а потім ОСОБА_2 обіцяла отримати всю суму грошової допомоги і поділитися з нею, віддавши частину отриманої від держави допомоги. Після того, як ОСОБА_1 підписала відмову, ОСОБА_2 перестала виходити з нею на зв`язок, а потім повідомила в телефонному режимі позивачці, що та нічого не отримає, мол це буде їй компенсація, при цьому ображала її в телефонному режимі, кажучи вкрай образливі слова, як матері загиблого, після чого у ОСОБА_1 ще більше погіршився стан здоров`я. Позивачка вирішила оспорити правочин після того, як ОСОБА_2 порушила домовленості вказавши, що нічого із отриманої грошової допомоги від держави вона ОСОБА_1 не дасть.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, 19 серпня 2024 року через отримані поранення, не сумісні з життям, отримані під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, загинув військовослужбовець ОСОБА_3 (а.с. 8 - копія витягу з наказу, а.с. 11 - копія свідоцтва про смерть).

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_2 являється його дружиною, що підтверджується письмовими доказами та не оспорюється учасниками процесу.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Як передбачено частинами першою, другою статті 16-1 цього Закону, у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Пунктом "а" частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону; 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975, передбачено, що одноразова грошова допомога за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. У разі відмови однієї з осіб, зазначених у пункті 9 цього Порядку, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а також у разі, коли одна із таких осіб у строк, встановлений пунктом 32 цього Порядку, не реалізувала своє право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання такої допомоги, у рівних частках.

Особи, які мають право на одноразову грошову допомогу, можуть відмовитися від її призначення та отримання шляхом подання особистої заяви, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат» (пункт 14 Порядку)

Таким чином, особи, які мають право на одноразову грошову допомогу,можуть відмовитися від її призначення та отримання шляхом подання заяви, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

22 вересня 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О. посвідчено заяву ОСОБА_1 , відповідно до тексту якої усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовилась від належної їй виплати, згідно з постановою КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року за № 168, у зв`язку із загибеллю сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 29 - копія заяви)..

Відповідно до частини 3 статті 34 Закону України «Про нотаріат» тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, вимог про нотаріальне посвідчення правочину, вимог про нотаріальне засвідчення справжності підписів учасника під час прийняття ним рішення з питань діяльності відповідної юридичної особи, правочинів про скасування таких вимог, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу (крім тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса), а також заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, дублікатів нотаріальних документів, рішень про створення юридичних осіб, рішень органів управління юридичних осіб, актів приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі, актів про передавання нерухомого майна до та із статутних капіталів юридичних осіб, передавальних актів, розподільчих балансів,а також інших документів, визначених законом, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів.

Згідно частини першої статті 45 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Статтею 78 Закону України «Про нотаріат» закріплено, що нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» закріплено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

ОСОБА_1 дії приватного нотаріуса по посвідченню її підпису під заявою з підстав невідповідності їх вимогам закону чи порядку їх здійснення не оскаржувала та не вказувала на їх неправомірність у ході розгляду справи.

Вся суть доводів позивачки зводиться до того, що заява про відмову від одноразової грошової допомоги була вчинена нею під впливом тяжких обставин, пов`язаних для позивача із смертю її сина ОСОБА_3 , оскільки як мати загиблого, вона пережила страшну трагедію та втратила душевний спокій, перебуваючи в постійному стресі та напруженні з посиланням на перебування її особливо вразливою в цей період для впливу та тиску, оскільки в цей період відповідачка скориставшись її станом, ввела її в оману для реалізації права на допомогу, стверджуючи, що нібито через місце народження позивачки в РФ отримання одноразової грошової допомоги може бути ускладнене, а тому ОСОБА_2 запропонувала оформити всі виплати на себе шляхом нотаріальної відмови позивачки, як матері загиблого військовослужбовця, від отримання одноразової грошової допомоги.

Оспорювана заява про відмову її від отримання одноразової грошової допомоги, що містить особисте розпорядження її, як члена сім`ї, яке передбачене законом на розпорядження часткою одноразової грошової допомоги пов`язаної із загибеллю (смертю) військовослужбовця, є одностороннім правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) викладено правовий висновок про те, що у випадку, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, що оспорюється на підставі ст.233 ЦК України,характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року в справі № 686/2093/20 (провадження № 61-5435св22), вказано, що «за змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов (див. постанову Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18).

Так, при розгляді справи судом з відзиву на позов встановлено, що відповідачка під час збирання та формування пакету документів, необхідного для отримання одноразової грошової допомоги, дізналась від людей, що для найскорішого та безперешкодного її отримання бажано, щоб отримувачем не були особи, які хоч якось пов`язані з державою-агресором. Тому відповідач, не будучи фахівцем у галузі права, перебуваючи у складному депресивно-емоційному стані після втрати чоловіка, не могла самостійно надати таким порадам належної оцінки і разом з позивачкою, яка народилася в рф, було прийнято спільне рішення про звернення до нотаріуса із відповідною допомогою.

У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що вказані доводи у відзиві на позов ґрунтуються на його припущеннях щодо можливого помилкового трактування абзаців 4,5 пункту 2 постанови КМУ № 162 від 28.02.2022 та наполягав, що вказану інформацію відповідачка почула разом з позивачкою, перебуваючи у черзі на оформлення вказаної допомоги, а тому рішення щодо нотаріальної відмови позивачки від допомоги було прийнято ними обопільно.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив доводи представника відповідача в цій частині, зазначивши, що позивачка не займалася оформленням допомоги та не перебувала ні в яких чергах за її отриманням чи оформленням за станом здоров`я: навіть до нотаріуса відповідачка вони за ОСОБА_1 автівкою, бо остання не може самостійно пересуватися. Наполягав, що за станом здоров`я позивачка не могла звернутися за роз`ясненнями чи юридичною допомогою в цій частині, натомість це могла зробити відповідачка, отримавши відповідну консультацію в разі сумнівів чи необхідності роз`яснення права на отримання грошової допомоги. Натомість ОСОБА_2 навмисно ввела позивачку в оману, скориставшись її безпораднім станом та фактом народження ОСОБА_1 на території РФ.

Так, відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України) (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року в справі № 644/10675/15-ц, від 30 травня 2024 року у справі № 369/12714/19).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року в справі № 644/10675/15-ц, від 30 травня 2024 року у справі № 369/12714/19).

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року в справі № 357/12578/15-ц).

Аналогічні висновки також викладені Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2025 року у справі № 607/11806/23 (провадження № 61-11317св24).

Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2025 року у справі № 547/995/23 (провадження № 61-16234св24) зауважив, що обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину чи іншого суб`єкта (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.); при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину (чи іншої особи), яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що особа, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Вислухавши учасників процесу, доводи представників сторін та покази свідків, а також дослідивши письмові докази, суд погоджується з доводами сторони позивача щодо введення в оману позивачки при укладенні оспорюваного правочину, що не спростовано стороною відповідача в судовому засіданні. Заперечуючи проти вимог, сторона відповідача посилалася лише на недоведеність вимог позивача, однак не вказавши, чому, оскільки (за доводами представника відповідача) рішення про написання позивачкою заяви про відмову було їх обопільним, ОСОБА_2 не погодилась з вимогами ОСОБА_1 визнати її право на отримання одноразової грошової допомоги, на яку позивачка має право згідно норм чинного законодавства.

Обставини, які стали підставою для написання відмови ОСОБА_1 , стороною відповідача підтверджено у відзиві на позов, а тому суд вбачає факт укладення оспорюваного правочину на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_1 , повідомлення ОСОБА_2 позивачці помилкових відомостей щодо можливості отримання допомоги після загибелі сина-військовослужбовця, тяжкий стан ОСОБА_1 , викликаний як загостренням її хвороб (згідно письмових доказів), так і психічним станом після смерті сина, чим ОСОБА_2 скористалася.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору в сумі 1 211,20 грн., сплачений нею за подання позову до суду, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Ураховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 08 липня 2025 р. протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Керуючись статями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 про визнання недійсною нотаріально посвідченої заяви - повністю.

Визнати недійсною нотаріально посвідчену заяву від 02 вересня 2024 року, зареєстровану в реєстрі за № 2970 про відмову від належної ОСОБА_1 виплати згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 у зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 211(одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.

Продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 08 липня 2025 року протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Тетяна Олександрівна, місце знаходження робочого місця за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, м. Кривий Ріг, пр. Центральний, буд. 29, прим. 82.

Третя особа Міністерство оборони України, , місцезнаходження за адресою: м. Київ, пр. Повітряних Сил, буд. 6.

Повне рішення складено 14 листопада 2025 р.

Суддя А.В. Ткаченко