Дата документу 24.11.2025Справа № 554/9271/24
Провадження № 2/554/333/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 року Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого - судді Савченко Л.І.

при секретарі - Титаренко Д.В.

за участю представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 , від імені якої діють представники ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 22 березня 2011 року.

В обґрунтування позову вказали, що у провадженні Шевченківського (до перейменування Октябрського) районного суду міста Полтави знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, про встановлення порядку користування житловим будинком та господарськими будівлями, визначення їх часток у праві спільної сумісної власності, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності ( № 554/7380/21). В процесі розгляду справи сторонам не вдалося врегулювати спір у позасудовому порядку. ОСОБА_6 постійно вчиняє сварки, суперечки, намагається зробити якусь неприємність ОСОБА_4 . Він вдався до того, що втягнув свого батька ОСОБА_5 в їхні стосунки, та останній подав позов до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Договором позики, провадження по якій відкрито 14 березня 2023 року. Вважають даний Договір недійсним. Вказують, що Договір позики, датований 22 березня 2011 року, виготовлений та підписаний не у вказану дату, а орієнтовно в 2021-2022 роках. Звертають увагу, що ОСОБА_4 при укладенні Договору купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 особисто коштів ні в кого не позичала, сплатила за нього свої особисті кошти у розмірі 80 600 грн. саме ОСОБА_5 , який і є продавцем за договором, 40 300 грн. сплачував ОСОБА_5 його син та колишній чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_6 . Джерела походження цих коштів у нього ОСОБА_4 не відомі, оскільки в той час сімейні стосунки між ними були напруженими. У зв`язку з таким поділом коштів між ними і був придбаний житловий будинок у рівних частках ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та їх донькою ОСОБА_8 . При цьому, кошти були передані ОСОБА_5 до підписання Договору купівлі-продажу, що відображено у п.4 Договору. Зазначають, що в Договорі позики містяться пункти 1,3,4, які суперечать укладеному Договору та обставинам справи. Зі змісту Договору не вбачається можливим встановити факт надання коштів в якості позики, що свідчить про удаваність укладеного Договору, датованого 22 березня 2011 року, та унеможливлює настання будь-яких наслідків чи відповідальності за невиконання даного правочину. Звертають увагу, що 21 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було розірвано. Спір про поділ майна подружжя вирішено 15 липня 2016 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави (справа 554/13321/15-ц) та 22 грудня 2020 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави (справа 554/9193/16-ц). В жодній справі ОСОБА_6 не згадував про борги та не повідомляв про існуючу заборгованість. Посилаються на те, що за своєю правовою природою Договір не є договором позики, що слідує зі змісту ст.ст. 1046-1047 ЦК України. ОСОБА_5 ні в позові, ні в додатках не вказує на обізнаність ОСОБА_9 щодо даного Договору позики, натомість надає розписки ОСОБА_10 , який будучи вже не в шлюбі з ОСОБА_4 пише, що він визнає даний борг, однак не має змоги його повернути та розуміє наслідки невиконання зобов`язання. ОСОБА_4 стверджує, що будь-яких коштів не отримувала, згоду як дружина на отримання коштів у борг її колишнім чоловіком не надавала, про отримання цих коштів ОСОБА_6 їй не відомо. Оскільки предметом Договору є грошова сума 120 900 грн., то Договір позики від 22 березня 2011 року виходить за межі дрібного побутового, а тому для його укладення потрібна була згода ОСОБА_4 .

Вказали, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач понесла, становить 1211 грн. 20 коп. судового збору. У разі виникнення додаткових витрат по справі вказана сума буде уточнена. Докази понесених судових витрат будуть подані до суду в порядку, встановленому ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 про залишення позову без руху; відмовлено у задоволенні клопотання представників позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2. про об`єднання даної справи із справою за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , про солідарне стягнення заборгованості за договором (справа № 554/1933/23).

Від представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позов, в якому прохав відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування відзиву вказав, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Щодо суперечностей п.п.1,3,4 Договору укладеному договору та обставинами справи зазначає, що сторони у Договорі позики вказали, що діють, зокрема, у відповідності до положень ст. 627 ЦК України, яка закріплює принцип свободи договору. У ст. 6 ЦК України вказано, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Таким чином, позивачем не наведено аргументів, які вказують, що п.п.1,3 та 4 Договору позики суперечать вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаям ділового обороту, розумності та справедливості. Сторони Договору на момент його укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та не суперечило внутрішній волі обох сторін, Договір укладений у письмовій формі, спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, не заперечується іншою стороною Договору. Щодо аргументу позивача, щодо неможливості встановити факт надання коштів в якості позики та унеможливлення встановити будь-яких наслідків чи відповідальності за його невиконання, то зазначає, що умови Договору позики були узгоджені сторонами відповідно до принципу свободи договору, який закріплено в ст.ст.6 та 627 ЦК України. Стосовно встановлення факту надання коштів в якості позики, то згідно Договору позичальник засвідчує, що у нього відсутні особисті кошти на придбання житлового будинку, тому позичальник і позикодавець дійшли згоди, що грошові кошти у сумі 120 900 грн. фактично у день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, передані не будуть, у зв`язку з чим у позичальника виникає обов`язок повернути кошти з відстрочкою сплати через 11 років строком до 22.03.2022 року. Відповідно до п.4 Договору позики Позикодавець передає у власність Позичальнику, а останній зобов`язується повернути грошові кошти у сумі 120 900 грн. не пізніше ніж через одинадцять років з моменту укладення даного Договору, тобто до 22.03.2022 року. Вважає, що позивач умисно вводить суд в оману стосовно обумовленості всіх умов договору, з метою невиконання зобов`язання, які виникають у останньої на підставі Договору позики. Щодо необізнаності позивача з фактом існування спірного Договору та визнання ОСОБА_6 боргу після розірвання шлюбу, то відповідно до п.п.3,4 Договору строк виконання зобов`язань за ним визначено 22.03.2022. Тобто обов`язок повернення коштів виник після 22.03.2022. Вказує, що чинне законодавство не обмежує право особи визнавати борг, який виник під час перебування у шлюбі, після розірвання шлюбу. Позивач була добре обізнана про наявність боргу, який виникає 22 березня 2022 року, та ігнорує вимогу про повернення коштів за Договором позики. Щодо аргументів про неотримання коштів від ОСОБА_6 та не надання згоди, як дружини, на отримання коштів у борг, вказує, що кошти у сумі 120 900 грн. були використані в якості оплати вартості житлового будинку. Оскільки ОСОБА_6 діяв в інтересах сім`ї, тому кошти є об`єктом права спільної сумісної власності. Таким чином, позивач є зобов`язаною особою щодо повернення коштів за Договором позики. З цих підстав, згоди другого подружжя на укладення Договору позики в інтересах сім`ї не передбачалося. Вказує, що про поділ майна між подружжям ОСОБА_5 не знав, однак не врахування боргових зобов`язань при поділі майна, не свідчить про їх відсутність.

Вказав, що докази понесення судових витрат будуть надані в строки, передбачені ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Від представників позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій наведено доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково вказано, що у відзиві процитовані норми права та практика Верховного Суду, однак не підтверджено відповідність укладених договорів один одному. До відзиву не додано доказів про обізнаність ОСОБА_4 щодо наявності Договору позики та про одержання нею боргу. Вказують, що договір позики вважається укладеним з моменту реальної передачі коштів, чого зроблено не було. Також на укладення спірного договору потрібна була згода ОСОБА_4 , так як договір виходить за межі дрібного побутового.

Від представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримав доводи, викладені у відзиві, зокрема, щодо свободи договору та відповідності його вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року закрито підготовче провадження по справі

Від відповідача ОСОБА_6 до суду надійшли письмові пояснення, в яких вказав, що до розірвання шлюбу ОСОБА_4 готувалася завчасно та тиснула на нього і його батьків, щоб будинок перейшов у їхню власність. У березні 2011 року він взяв в борг кошти, щоб викупити даний будинок. Коштів у них не було, дружина перебувала у декретній відпустці, а він працював інженером з не надто високою заробітною платою. Будинок був оформлений договором купівлі-продажу на трьох членів сім`ї. У 2011 році ними в кредит був придбаний автомобіль, який за місяць до розірвання шлюбу у травні 2015 року ОСОБА_4 передала у власність своїй матері, а в жовтні 2016 року знову переоформила на своє ім`я. У березні 2022 року перед тим, який виїхати до Польщі, без його згоди надала Довіреність своєму коханому ОСОБА_11 на розпорядження їхнім спільним майном, чим надала права на будинок сторонній особі, проігнорувавши його та інтереси дочки. Ці випадки вказують на те, що ОСОБА_4 діє виключно у своїх інтересах. Договір позики є діючим, його умови він визнав та усвідомлював на момент підписання та на сьогоднішній день, так як він укладався з метою купівлі будинку в інтересах сім`ї.

Від представників позивача до суду надійшли письмові пояснення, в яких вказано, що доводи відповідача ОСОБА_6 щодо відсутності коштів на придбання будинку у ОСОБА_4 спростовуються тим, що з 19.01.2004 року ОСОБА_4 працювала в РВУ «Харківавтогаз», звільнена 19.03.2024 року за згодою сторін. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 народилася донька ОСОБА_12 . З декретної відпустки ОСОБА_4 вийшла, коли дитині виповнилося 1,5 року, тому що ОСОБА_6 почав проживати у цивільному шлюбі з іншою жінкою, де в них у 2009 році народилася дитина. Крім того, Договір купівлі-продажу будинку укладений після спливу трирічного віку, передбаченого законом для декретної відпустки. Таким чином, кошти на будинок вона мала, що свідчить про особисту передачу нею 80 600 грн. продавцю ОСОБА_5 у приватного нотаріуса, що становить 2/3 частини будинку.

У судовому засіданні представики позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував, з підстав, вказаних у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 13.06.2025 року відповідач ОСОБА_6 позов не визнав, з підстав, вказаних у письмових поясненнях. Судове засідання 04.09.2025 року ОСОБА_6 прохав відкласти, у зв`язку із службовим відрядженням. У судове засідання 11.11.2025 року ОСОБА_6 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Підстав для відкладення судового засідання суд не встановив.

Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Полтави знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 22 березня 2011 року (справа № 554/1933/23).

Позивач вважає Договір позики від 22 березня 2011 року недійсним, оскільки він виготовлений та підписаний не у вказану дату, а орієнтовно в 2021-2022 роках; . при укладенні Договору купівлі-продажу житлового будинку вона особисто коштів ні в кого не позичала, сплатила за нього свої особисті кошти, про що зазначено у п.4 Договору; пункти 1,3,4 Договору позики суперечать укладеному Договору купівлі-продажу та обставинам справи; з Договору позики не вбачається можливим встановити факт надання коштів в якості позики, що унеможливлює настання будь-яких наслідків чи відповідальності за невиконання даного правочину; під час поділу майна подружжя ОСОБА_6 не згадував про борги та не повідомляв про існуючу заборгованість; за своєю правовою природою Договір не є договором позики, що слідує зі змісту ст.ст. 1046-1047 ЦК України; згоди як дружина на отримання коштів у борг її колишнім чоловіком не надавала, не зважаючи на те, що Договір позики виходить за межі дрібного побутового.

Згідно Договору позики від 22 березня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_6 (позичальник), які діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їхній внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та яскій пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів та у відповідності до положень ст. 627 ЦК України, Позикодавець та Позичальник мають намір укласти договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , належного Позикодавцеві, де Позикодавець буде виступати в якості продавця, а Позичальник в якості покупця (п.1).

Згідно п.2 Договору позики сторони узгодили, що ціна продажу вищевказаного житлового будинку буде складати 120 900 грн.

У пункті 3 Договору позики Позичальник засвідчує, що в останнього відсутні особисті кошти на придбання вищевказаного житлового будинку, тому Позичальник та Позикодавець дійшли спільної згоди, що грошові кошти у сумі 120 900 грн. фактично у день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , передані не будуть, у зв`язку з чим у Позичальника виникає обов`язок повернути вищевказані кошти з відстрочкою сплати через 11 років строком до 22.03.2022.

Згідно п.4 Договору позики за наслідками п.3 Даного договору Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти у сумі 120 900 грн. та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 120 900 грн. не пізніше ніж через одинадцять років з моменту укладення даного договору, тобто до 22.03.2022.

Відповідно до п.6 Договору позики сторони узгодили, що сума позики, встановлена у п.п.3 та 4 даного Договору вважається такою, що отримана Позичальником від Позикодавця у повному обсязі.

Згідно п.7 Договору позики сторони узгодили, що в день укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , належного Позикодавцеві, де Позикодавець буде виступати в якості продавця, а Позичальник в якості покупця, грошові кошти у сумі 120 900 грн. будуть вважатися такими, що фактично сплачені Позичальником в рахунок повної оплати вартості даного будинку (а.с.16).

Відповідно до п.1 Договору купівлі-продажу від 22 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П., за реєстровим номером № 1085, ОСОБА_5 (продавець) передає у власність, а ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та малолітня донька ОСОБА_8 , від імені якої діє ОСОБА_4 (покупці), приймають у рівних частках у власність жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно п.4 Договору купівлі-продажу продаж вчинено за 120 900 грн., які Продавець повністю одержав від Покупців до підписання цього Договору. Своїм підписом під цим договором Продавець підтверджує факт повного розрахунку за проданий жилий будинок з господарськими будівлями і відсутність щодо Покупців будь-яких претензій фінансового характеру (а.с.25).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 200814770 від 18.02.2020 слідує, що співвласниками будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 по 1/3 частці (а.33-34).

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 09 лютого 2001 року по 21 серпня 2015 року, що визнається учасниками справи, а тому не потребує доказування, згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України.

У провадженні Октябрського районного суду м.Полтави перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, про встановлення порядку користування житловим будинком та господарськими будівлями, визначення їх часток у праві спільної сумісної власності, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності ( № 554/7380/21).

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, СК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.ст.3, 6, 11, 202, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, як різновид правочину, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України).

Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

При цьому, частиною 3 ст.61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В свою чергу, положеннями ст.65 ч.4 СК України встановлено, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За змістом норм ст.ст.541, 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормою ст.625 встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

В той же час, за змістом ст.ст.202, 204, 626 ЦК України правочин, різновидом якого є договір, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст.202, 203, 215, 626 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 2, 3 ст.65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, та із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. За змістом норм ст.368 ЦК України, ст.ст.21, 36, 60, 61, 65 СК України інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. В той же час, норма ст.541 ЦК України свідчить, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Оскільки ж одним із завдань суду, а Верховного Суду зокрема, є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин, то з урахуванням змісту норм ст.ст.68, 69, 73 СК України логічним є висновок, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачено такими правочинами. А з огляду на ст.520 ЦК України при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями також солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року по справі №638/18231/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі №752/7501/18, від 07 жовтня 2021 року по справі №295/8319/18, від 25 листопада 2021 року по справі №461/3197/18.

Стосовно обставин спірних правовідносин, то даний спір виник у зв`язку із пред`явленням позову ОСОБА_5 до колишнього подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Договором позики від 22 березня 2011 року, який мотивується наявністю спільного обов`язку ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , як колишнього подружжя, повернути ОСОБА_5 заборгованість за договором позики. Кошти за вказаний Договором були начебто використані в інтересах вказаних відповідачів, коли ще вони були подружжям, для купівлі житлового будинку.

При цьому з матеріалів справи не вбачається, а судом не встановлено тієї обставини, що при поділі спільного майна колишнього подружжя, зокрема, вказаного житлового будинку, відбувся і поділ зобов`язань такого подружжя.

Суд також зазначає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2 ст.65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3 ст.65 СК України).

З вищевикладеного слідує, що відсутність належним чином оформленої згоди того з подружжя, який не був безпосередньою стороною договору позики, укладеного з іншим із подружжя, є самодостатньою підставою для того подружжя, який не є стороною договору позики, для звернення до суду із позовом про визнання недійсним цього договору позики. В свою чергу, доведена відсутність належним чином оформленої згоди одного з подружжя на укладення договору позики є підставою для визнання цього договору недійсним судом, як оспорюваного, за умови, що спірний договір позики не є дрібним побутовим та створює обов`язки для обох із подружжя.

Як встановлено в ході розгляду даної цивільної справи, договір позики від 22 березня 2011 року не є дрібним побутовим з огляду на розмір позики 120 900 грн., а також на його укладення письмовий дозвіл позивача, як дружини позичальника, не отримувався, про що свідчить і зміст договору купівлі-продажу квартири, в якому відсутні посилання на її придбання за отримані у позику кошти. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, зокрема тому, що наявність такого дозволу має доводитися лише письмовими доказами, яких суду не подано.

Вказана обставина є самостійною підставою для визнання договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі №158/2229/16-ц).

Твердження відповідача ОСОБА_5 про обізнаність позивача про спірний Договір позики не доведені жодними належними доказами.

Крім того, згідно положеннями ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що встановлено ст.1047 ЦК України.

Разом з тим, зі змісту Договору позики від 22.03.2011 року вбачається, що грошові кошти в день укладення договору передані не були, що суперечить зазначеним нормам Закону.

При цьому, як вбачається із Договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 березня 2011 року, на купівлю якого грошові кошти ніби-то були позичені, то своїм підписом під цим договором Продавець підтверджує факт повного розрахунку за проданий жилий будинок з господарськими будівлями і відсутність щодо Покупців будь-яких претензій фінансового характеру.

Таким чином, вказані Договори позики та купівлі-продажу не узгоджуються між собою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог, є підстави для недійсності відповідного правочину (ч.1 ст. 203, ч.1 статті 215 ЦК України).

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, чого Договром позики не досягнуто.

Враховуючи, що Договір позики від 22.03.2011 не відповідає актам цивільного законодавства, спрямований не на настання реальних правових наслідків, за своєю правовою природою не є договором позики, укладений без згоди другого подружжя, оскільки не є дрібним побутовим, то він є недійсним.

Щодо доводів відповідача ОСОБА_5 про дію принципу свободи договору, передбаченого ст.ст.6, 627 ЦК України, то у даному випадку Договір позики не відповідає вимогам цивільного законодавства, зокрема, ст.ст. 1046-1047 ЦК України, згідно яких при укладенні договору позики обов`язковим є факт передачі коштів, що підтверджується документально. Тому оспорюваний правочин суперечить положенням ЦК України, а тому є недійсним.

Таким чином, позов ОСОБА_4 є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Питання про розподіл судового збору суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України та стягує судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп. з відповідачів на користь позивача у рівних частках, тобто по 605 грн. 60 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати недійсним договору позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 22 березня 2011 року.

Стягнути із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп. в рівних частках, тобто по 605 грн. 60 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Л.І. Савченко