Єдиний унікальний номер судової справи: 484/1089/25 Головуючий суду першої інстанції Маржина Т.В.
Провадження номер 22-ц/812/1876/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

24 листопада 2025 року м. Миколаїв справа №484/1089/25

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Цехотської Т.В.,

представника відповідача Чобану В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Цехотською Тетяною Володимирівною, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 серпня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Маржиної Т.В., в приміщенні цього ж суду в м. Первомайську, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу,

встановив:

24 лютого 2025 року ОСОБА_1 через свого представника Цехотську Т.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без шлюбу, із загиблим ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з березня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що вона з ОСОБА_3 фактично проживали у вказаний період як подружжя. Шлюб між ними не був зареєстрований, оскільки в цьому не було потреби.

Вони разом проживали в її будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом займалися побутом, вели спільне господарство, разом вирішували питання життєзабезпечення сім`ї, витрачаючи кошти на спільні цілі, робили ремонт в її будинку, здійснювали надвірні ремонтні роботи.

ОСОБА_3 власноруч ремонтував фундамент будинку, заготовляв дрова на опалення, здійснював ремонт літньої кухні.

Вони спільно проводили дозвілля, святкували дні народження та інші події.

За період спільного проживання, вона та ОСОБА_3 в шлюбі з іншими особами не перебували.

29 грудня 2022 року ОСОБА_3 був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , а 18 березня 2023 року, виконуючи військовий обов`язок, в бою за Україну, загинув в смт. Кремінна Сєверодонецького району Луганської області внаслідок снайперського обстрілу.

ОСОБА_3 в період проходження військової служби в Збройних Силах України на картковий рахунок позивачки перераховував кошти, що підтверджує те, що вона перебувала на його утриманні та отримувала від нього матеріальну допомогу.

ОСОБА_3 був власником трикімнатної квартири по АДРЕСА_2 , яку він здавав в оренду, в той час як вони разом проживали в її будинку. Кошти, отримані від оренди квартири, витрачались на їхні спільні потреби. Після смерті ОСОБА_3 зазначена квартира перейшла у власність його сестри ОСОБА_2 , так як інші спадкоємці відсутні.

Встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно позивачці задля реалізації соціально-економічних прав, зокрема пов`язаних із отриманням соціальних виплат, пільг, субсидій, грошової компенсації (допомоги), надання статусу члена сім`ї загиблого захисника та отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) члена сім`ї військовослужбовця.

Заперечуючи проти позову, діючи через свого представника - адвоката Чобану В.В. ОСОБА_2 , посилалася, як на недоведеність позову, так і неможливість встановлення вказаного факту, у зв`язку з перебуванням з 08 грудня 2017 року ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Заперечуючи проти позову представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерства оборони України Тищенко М.С., посилалася на не підтвердження позивачкою належними, допустимими та достатніми доказами вказаного факту.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 серпня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наданими позивачкою доказами дійсно підтверджується факт того, що відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали ознаки, притаманні подружжю, вони спільно проживали в будинку по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 , відпочивали разом та святкували урочисті події.

Разом з тим, на підставі наданого представницею відповідачки копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 08 грудня 2017 року відділом РАЦС Приморського району комітету у справах РАЦС Уряду Санкт-Петербургу, судом установлено, що 08 грудня 2017 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , громадянкою росії, актовий запис № 2706. Інформація про розірвання вказаного шлюбу відсутня. Позивачкою не надано жодних доказів на спростування зазначених вище обставин та не заявлено клопотання про визнання вказаного доказу недопустимим з будь яких підстав. Таким чином, встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час спільного проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 . ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою (хоч і громадянкою рф), що унеможливлює встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

До того ж, суд дійшов висновку, що факт проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 не має для неї юридичного значення, оскільки не породжує прав та обов`язків, задля забезпечення яких вона звернулася до суду з наданим позовом, оскільки такий факт не надає їй право на отримання одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_3 .

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Вказувала, що 27 березня 2025 року представником позивача було подано відзив на позовну заяву, в переліку доданих до відзиву документів не містилася копія свідоцтва про шлюб. Сама копія свідоцтва про шлюб була надана 30 липня 2025 року під час розгляду справи, тобто з порушенням процесуального строку на подачу доказів, причини неможливості подачі у визначений строк стороною відповідача не були вказані, клопотання про поновлення строку надання такого доказу представником відповідача не надходили до суду. Не зважаючи на зазначене та те, що позивачка заперечувала про долучення вказаного доказу судом було прийнято рішення про його долучення. У зв`язку з тим, позивачка вважала, що судом першої інстанції грубо порушено процесуальний порядок надання та долучення доказів в судовому засідання. Твердження суду про те, що позивачка не надала жодних доказів на спростування зазначених вище обставин та не заявлено клопотання про визнання вказаного доказу недопустимим суперечить законодавству, оскільки суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечень позивача проти долучення копії свідоцтва про укладення шлюбу, а також не прийняв до уваги те, що не може бути копія свідоцтва про укладення шлюбу без наявності оригіналу документу чи посвідчення такої копії її легалізації відповідно до вимог законодавства доказом в суді.

Враховуючи те, що судом встановлено факт проживання однією сім`єю позивачки з ОСОБА_3 з березня 2019 року по березень 2023 року та утримання останнім позивачки до дня загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до п. 1 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який передбачає, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону статус члена сім`ї дає позивачці право на призначення отримання одноразової грошової допомоги.

Підсумовуючи викладене позивачка вважала, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами підтвердження обставин зазначених ним у відзиві та під час розгляду справу перебування в іншому шлюбі ОСОБА_3 з громадянкою рф ОСОБА_4 під час проживання з ОСОБА_1 , на які відповідач посилалася. Не надано оригіналу свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_3 з громадянкою рф ОСОБА_4 , не обґрунтовано неможливості надання оригіналу свідоцтва про укладення шлюбу та порушення строків надання доказів копії свідоцтва про укладення шлюбу. Даний факт не було спростовано стороною відповідача, а суд належним чином не дослідив доводів позивача та надані на їх підтвердження докази, не надав їм будь-якої оцінки, не визначився з характером спірних правовідносин і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Чобану В.В., просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказувала, що при розгляді справи судом першої інстанції було виявлено, що у зв`язку з тим, що представник відповідача подавала до суду відзив на позовну заяву через підсистему ЄСІТС, через технічний збій системи, додана до відзиву в якості доказу копія свідоцтва про шлюб, не долучилася до матеріалів справи. З приводу долучення свідоцтва про укладення шлюбу, позивачка та її представник покладалися на розсуд суду. В подальшому сторона позивача не заявляли суду ні в усній, ні в письмовій формі клопотань про недопустимість даного доказу, що, на її думку, свідчить про ту обставину, що позивачка не заперечувала того факту, що надана копія свідоцтва про шлюб є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, відповідачка вважала, що сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, вели спільне господарство. До того ж, вказувала, що на момент смерті ОСОБА_3 відсутні норми закону, які б давали право особам, що спільно проживали із загиблим військовослужбовцем, на отримання одноразової грошової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерства оборони України Тищенко М.С., просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що з 29 грудня 2022 року ОСОБА_3 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 /т.1 а.с.19/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер /т.1 а.с.27-28/.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 2456, виданого 20 березня 2023 року КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в н.п. Кремінна Сєвєродонецького району Луганської області в зоні військових дій /т.1 а.с.25/.

Батьками ОСОБА_3 були ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 /т. 1 а.с.26, 67-68, 72-73, 84-85/.

ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_7 є рідними братом та сестрою /т.1 а.с.82, 83/.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі №303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі №204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

У справі, що переглядається, на підтвердження позовних вимог, а саме факту проживання із загиблим військовослужбовцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2019 року до 18 березня 2023 року, позивачка надала суду такі докази: спільні фотографії, переписки у месенджерах, історію по картковому рахунку за період 01 січня 2020 року по 31 грудня 2021 року та з 01 січня 2019 року по 01 квітня 2023 року, довідку про склад сім`ї голови квартального комітету від 27 травня 2023 року про проживання загиблого з позивачем з березня 2019 року, копію трудової книжки, сповіщення сім`ї №257 від 20 березня 2023 року та №178/3 від 20 березня 2023 року про загибель ОСОБА_3 адресоване позивачці, як цивільній дружині, довідку КП Первомайської міської ради «Комунсервіс» від 27 березня 2023 року видане ОСОБА_1 про проведене підприємством поховання її цивільного чоловіка військовослужбовця ОСОБА_3 , акт про фактичне проживання позивачки із загиблим від 03 квітня 2025 року, товарні чеки від 14 липня 2021 року, 21 червня 2022 року та 02 серпня 2022 року про придбання ОСОБА_3 будівельних матеріалів та проведення ремонтних робіт в будинку позивачки, де вони разом проживали, договір оренди житлового приміщення від 15 травня 2022 року /т.1 а.с.11-20, 22-24, 29-32, 36, 41 55, 139-148/.

Також у суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які пояснили суду, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом в будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , вони разом займалися побутом, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та відпочинок, відносини між ними були добрими, теплими, притаманними сім`ї. ОСОБА_3 купував будівельні матеріали та проводив ремонтні роботи в будинку по АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_3 любив та дбав про онуків ОСОБА_1 , проводив з ними час. ОСОБА_3 турбувався про матеріальне становище ОСОБА_1 , регулярно здійснюючи перекази грошових коштів в різних сумах на її рахунки.

Зі спадкової справи №133/2023, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 убачається, що спадщину прийняла його рідна сестра відповідачка ОСОБА_2 . У заяві про прийняття спадщини від 30 березня 2023 року вона повідомила про співмешканку брата позивачку ОСОБА_1 , яка проживала з померлим без реєстрації шлюбу /т. 1 а.с.75 - 98/.

В судовому засіданні суду першої інстанції представницею відповідачки було надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 08 грудня 2017 року відділом РАЦС Приморського району комітету у справах РАЦС Уряду Санкт-Петербургу, відповідно до якого 08 грудня 2017 року зареєстровано шлюбу між ОСОБА_3 , громадянин України, та ОСОБА_4 , громадянкою росії, актовий запис № 2706 /а.с.248/.

Інформація про розірвання вказаного шлюбу відсутня.

Позивачкою не надано жодних доказів на спростування зазначених вище обставин та не заявлено клопотання про визнання вказаного доказу недопустимим з будь-яких підстав.

Аналізуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими позивачкою доказами дійсно підтверджується факт того, що відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали ознаки, притаманні подружжю, вони спільно проживали в будинку по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 , відпочивали разом та святкували урочисті події. Проте, перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою (хоч і громадянкою рф) під час його спільного проживання разом з ОСОБА_1 , унеможливлює встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За положеннями частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними.

Однак відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, не перебування осіб у будь якому іншому шлюбі.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 зазначено, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу можливе виключно за умови, що ані чоловік, ані жінка в цей період не перебували в зареєстрованому шлюбі з іншими особами.

Тлумачення наведених вище норм сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Така позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 12 березня 2025 року в справі № 336/1978/23 (провадження № 61-15936св24).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою (хоч і громадянкою рф) під час його спільного проживання разом з ОСОБА_1 унеможливлює встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без шлюбу.

Із поданого 27 березня 2025 року представником відповідачки відзиву на позовну заяву сформованого в системі «Електронний суд» вбачається, що відповідачка зазначала, що 08 грудня 2017 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (копія додається). Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання та прийняв копію вказаного свідоцтва до матеріалів справи у судовому засіданні 30 липня 2025 року. Судом першої інстанції, дійсно, не було постановлено окремого судового рішення про продовження строку на подання доказу, але дії суду свідчать, що вони були правильними.

Колегія суддів вважає, що саме по собі посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі наявна лише копія свідоцтва про укладення шлюбу без наявності оригіналу документу, не спростовує факту реєстрації вказаного шлюбу. Обґрунтованих сумнівів щодо достовірності поданої копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу судом першої інстанції не встановлено. Тому така копія свідоцтва правильно прийнята судом як доказ перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою під час його спільного проживання разом з позивачкою.

До того ж, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_3 не має для неї юридичного значення, оскільки не породжує прав та обов`язків, задля забезпечення яких вона звернулася до суду з наданим позовом, оскільки такий факт не надає їй право на отримання одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_3 .

Так, за приписами статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 05 лютого 2023 року, на день загибелі ОСОБА_3 ) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У відповідності до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції від 23 грудня 2022 року, на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби; загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції від 21 січня 2023 року, день загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

В пункті 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» наведений перелік осіб, в разі загибелі яких здійснюється виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 15 000 000 гривень, до якого входять, в тому числі й військовослужбовці Збройних Сил України.

Пунктом першим статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній станом на 18 березня 2023 року) було передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Крім того, наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 45 відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 2-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» затверджено Порядок і умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану.

Відповідно до п.1.4 Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану - особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи, зазначеної у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», що вказана у свідоцтві про смерть. Право осіб на отримання одноразової грошової допомоги визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.

Отже суд першої інстанції правильно констатував, що вищезазначеними нормативно-правовими актами визначено дату виникнення права осіб на призначення та отримання одноразової грошової допомоги в разі загибелі військовослужбовця, водночас Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, актуальній на день виникнення такого права, містить вичерпний перелік осіб, яким надано право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги в разі загибелі військовослужбовця.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачку ОСОБА_1 можна вважати утриманцем загиблого (померлого), яка має право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця.

На день смерті ОСОБА_3 відсутні норми закону, які б надавали право особам, що спільно проживали із загиблим військовослужбовцем, на отримання одноразової грошової допомоги.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що факт проживання позивачки однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_3 не має для неї юридичного значення, оскільки не породжує прав та обов`язків, задля забезпечення яких вона звернулася до суду з даним позовом, оскільки такий факт не надасть їй право на отримання одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_3 .

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідачку понесених позивачкою судових витрат у вигляді судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Цехотською Тетяною Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 25 листопада 2025 року.