Справа № 152/1/25
Провадження № 22-ц/801/2209/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 рокуСправа № 152/1/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя - доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Козюми Д.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування приватизації земельної ділянки, за апеляційною скаргою представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 адвоката Залокоцької Вікторії Дживанівни на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Роздорожної А.Г., дата складення повного тексту рішення 20 серпня 2025 року,

встановив:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування приватизації земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , 1933 року народження, яка на день смерті була зареєстрована та проживала разом з позивачкою в АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно та майнові права, які складаються в тому числі із 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 і належала матері позивачки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Єдиним спадкоємцем зазначеного спадкового майна матері та її спадкових прав по закону є позивачка, яка прийняла і оформила її, а саме 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Інша частина вказаного житлового будинку належить до спадщини ОСОБА_4 .

В ході підготовки для відчуження оформленого спадкового майна (1/2 частини будинку), виникла необхідність приватизувати присадибну земельну ділянку, яка знаходиться під успадкованою 1/2 частиною будинку та на прилеглій до цієї частини будинку території.

З метою набуття права власності на присадибну ділянку, позивач звернулась до Гибалівського старостинського округу, де дізналась, що присадибна земельна ділянка за 1/2 частиною спадкового будинку позивачки по АДРЕСА_2 , була приватизована братом останньої - ОСОБА_5 , який ніколи не був і не є власником будинку чи його будь-якої частини за вказаною адресою і який у 2022 році помер.

З даних витягу № НВ-024 від 16 жовтня 2024 року з Державного земельного кадастру про земельну ділянку по АДРЕСА_2 свідчить, що земельна ділянка кадастровий номер :03:002:0106 площею 0,1500 га, що знаходиться за вказаною вище адресою і належить до земель за цільовим призначенням - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Гибалівської сільської (нині - Шаргородської міської) ради Шаргородського (нині - Жмеринського) району Вінницької області була надана ОСОБА_5 у власність на підставі рішення Гибалівської сільської ради Шаргородського району 23 вересня 2020 року 25 сесією 7 скликання відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 27 липня 2020 року, виготовленого ФОП ОСОБА_6 і зареєстрована відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області 11 вересня 2020 року.

Таким чином на переконання позивачки, оскільки вона є власником 1/2 частини житлового будинку номер АДРЕСА_2 то мала б бути і землекористувачем/власником присадибної земельної ділянки, щонайменше, орієнтовною площею 0,09 га, на якій розташована 1/2 частина спадкового житлового будинку, яка всупереч вимогам діючого законодавства належить на праві власності її брату - ОСОБА_5 , який, за жодних обставин/підстав, не був власником чи співвласником вказаного житлового будинку чи його частини за вказаною вище адресою.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 із цим позовом, в якому вона просила:

-визнати незаконним та скасувати рішення 25 сесії 7 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 вересня 2020 току «Про затвердження проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу (які ненадані у власність або постійне користування) Гибалівської сільської ради та видачу правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку», яким затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1500 га на території Гибалівської сільської ради для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :03:002:0106, яка, за даними документів, розташована в АДРЕСА_2 ;

-скасувати в Державному земельному кадастрі відомості про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0106, загальною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виключення даної земельної ділянки з відповідного кадастрового реєстру, що вчинений 11 вересня 2020 року відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області;

-провести розподіл судових витрат.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування приватизації земельної ділянки задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення 25 сесії 7 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 вересня 2020 року «Про затвердження проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу (які не надані у власність або постійне користування) Гибалівської сільської ради та видачу правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку», яким затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1500 га на території Гибалівської сільської ради для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :03:002:0106, яка розташована в АДРЕСА_2 .

Скасовано в Державному земельному кадастрі відомості про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0106, загальною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виключення даної земельної ділянки з відповідного кадастрового реєстру, що вчинений 11 вересня 2020 року відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області.

Стягнуто з Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року мотивоване тим, що позивачка є власницею 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , а з огляду на положення частини другої статті 120 ЗК України до позивачки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , перейшло право на відповідну частину земельної ділянки за цією ж адресою. При цьому підставність надання покійному ОСОБА_5 дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою третьої особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не наведено, як і не доведено твердження останньої, що спірна земельна ділянка не є тією земельною ділянкою, право на яку, відповідно до чинного законодавства, має позивачка.

Розподіляючи судові витрати, місцевий суд врахувавши критерій розумності, пропорційності та співмірності прийшов до висновку, що розмір заявлених позивачем витрат є цілком співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 адвокат Залокоцька Вікторія Дживанівна подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та провести розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання скаржника позивач мав залучити ОСОБА_2 як відповідача, оскільки остання є спадкоємцем усього майна після померлого ОСОБА_5 , за яким зареєстрована спірна земельна ділянка. Вважає, що суд встановивши неналежний склад учасників справи мав би відмовити в задоволенні позовних вимог. Поряд з цим покликається на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки у вказаних обставинах належним є звернення до суду із позовом про витребування нерухомого майна із чужого володіння. Також посилається на те, що позивачем не доведено наявність будь-якого права на спірну земельну ділянку, оскільки з свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шаргородською державною нотаріальною конторою 29 вересня 1983 року вбачається, що померла ОСОБА_3 успадкувала після смерті матері - ОСОБА_7 житлового будинку, який розташований на земельній ділянці колгоспу «Україна». Таким чином вважає, що спірна земельна ділянка не належала померлій матері позивачки, а тому й не була об`єктом спадкування. З поміж вказаного вважає, що земельна ділянка, яка зареєстрована за померлим ОСОБА_5 є суміжною з ділянкою на якій знаходиться частина будинку позивача. Крім того, місцевим судом не перевірено чи земельна ділянка 0,09 га значиться за усім домогосподарством чи лише за відповідною частиною, якою володіє позивачка, оскільки інша частина будинку має аналогічну адресу та належить іншій особі.

01 жовтня 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в ній вказавши, що суд прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін та стягнути судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з відповідача.

06 жовтня 2025 року від відповідача Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області надійшла заява в якій вони зазначили, що проти апеляційної скарги не заперечують, проте просили відмовити у задоволенні вимог позивача про понесення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, заперечення викладені у відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідно з копією паспорта та свідоцтва про народження позивачки, ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Канів Черкаської області. Батьком позивачки записаний ОСОБА_9 , а матір`ю - ОСОБА_3 (а.с.13, 15).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0 від 15 червня 2009 року, 08 травня 1986 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №16. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_12 » (а.с.14).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Славута Хмельницької області (а.с.16).

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 вересня 1983 року, ОСОБА_3 , мешканка с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, успадкувала після смерті своєї матері ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 , 1/2 частину житлового будинку, житловою площею 20 кв.м., що знаходиться в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, присадибну земельну ділянку колгоспу «Україна», що належала спадкодавиці ОСОБА_13 на праві приватної власності на підставі довідки виконкому Гибалівської сільської ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області від 27 вересня 1983 року за №309 (а.с.17).

Відповідно до копії рішення №244 від 22 жовтня 1987 року виконавчого комітету Шаргородської районної Ради народних депутатів «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», виконком районної ради народних депутатів вирішив керівникам підприємств, організацій, установ і міжміського бюро технічної інвентаризації забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду державних, кооперативних, громадських підприємств та громадян, які мають житлові будинки на правах особистої власності в селах району (а.с.18).

Згідно з копією книги обліку житлових будинків сіл Гибалівської територіальної громади за 1988 рік, житловий будинок по АДРЕСА_2 , належав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.19-20).

Згідно з копією виписки з погосподарської книги №6, особовий рахунок № НОМЕР_1 , голова двору по АДРЕСА_3 , за 1986-1990 роки була ОСОБА_3 , у власності якої було 0,09 га земельної ділянки (а.с.21-25).

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №303110719 від 20 червня 2022 року, власником 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (а.с.26-28, 29).

На а.с. 30 міститься фотокопія житлового будинку та присадибної ділянки по АДРЕСА_2 , яка долучена позивачкою до матеріалів позовної заяви.

Згідно з копією рішення 25 сесії 7 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 23 вересня 2020 току «Про затвердження проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу (які ненадані у власність або постійне користування) Гибалівської сільської ради та видачу правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку», було вирішено затвердити проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_5 та передати йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1500 га на території Гибалівської сільської ради для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :03:002:0106, яка розташована в АДРЕСА_2 (а.с.32).

Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024 від 16 жовтня 2024 року, земельна ділянка кадастровий номер :03:002:0106, площею 0,1500 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 належить до земель за цільовим призначенням - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Гибалівської сільської (нині - Шаргородської міської) ради Шаргородського (нині - Жмеринського) району Вінницької області була надана ОСОБА_5 у власність на підставі рішення Гибалівської сільської ради Шаргородського району 23 вересня 2020 року 25 сесією 7 скликання відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 27 липня 2020 року, виготовленого ФОП ОСОБА_6 і зареєстрована відділом в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області 11 вересня 2020 року (а.с.33-39).

Згідно з копією інформаційної довідки, земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :03:002:0106, площею 0,15 га, належить до земель за цільовим призначенням - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та перебуває у приватній власності (а.с.40).

Відповідно до копії довідки №144/02-14/109-2020, виданої приватним нотаріусом Шкапій Вірою Ярославівною 7 грудня 2020 року, після смерті ОСОБА_3 , 1933 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняла її дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті ОСОБА_3 єдиною спадкоємицею є її дочка ОСОБА_1 , яка на момент смерті постійно проживала і була зареєстрована разом із спадкодавцем (а.с.41).

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 2022 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №303207260 від 21 червня 2022 року, ОСОБА_1 належить 1/2 житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 (а.с.42-43).

Відповідно до повідомлення завідувача Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області №48/01-16 від 16 січня 2025 року, спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 не заводилася, згідно алфавітних книг обліку спадкових справ за 2022-2025 роки (а.с.67).

Згідно з копією проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 , виготовленого в 2020 році ФОП ОСОБА_6 , підставою для розробки проєкту були: рішення Гибалівської сільської ради 24 сесії 7 скликання від 22 червня 2020 року; договір на виконання робіт №ПВ-042/2020 від 27 липня 2020 року та завдання на виконання робіт. З копії висновку відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, енергетики та захисту довкілля Шаргородської РДА №121 від 10 серпня 2020 року вбачається, що було погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 (а.с.69-118).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

При цьому Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 був одружений з ОСОБА_2 та від шлюбу мав сина ОСОБА_14 .

Відповідно до довідки від 11 лютого 2025 року № 257 видана виконавчим комітетом Шаргородської міської ради, померлий ОСОБА_5 на день своєї смерті дійсно проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 на час відкриття спадщини та разом з ним були зареєстровані дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_14 .

При цьому відповідно до листа Шаргородської державної нотаріальної контори від 16 січня 2025 року № 42/01-16 вбачається що спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 гр. ОСОБА_5 , не заводилася, згідно алфавітних книг обліку спадкових справ за 2022-2025 року.

Будь яких належних, допустимих і достатніх доказів того, що дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_14 на день смерті ОСОБА_5 фактично проживали за адресою відмінною від адреси їх реєстрації матеріали справи не містять, як і не надано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 самостійно визначила відповідачем Шаргородську міську раду Жмеринського району Вінницької області, вважаючи, що саме дії або рішення цього органу місцевого самоврядування порушують її права. Проте з огляду на встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає, що спір фактично стосується прав та обов`язків спадкоємців ОСОБА_5 , до яких після його смерті перейшли права на спірну земельну ділянку.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , в силу ст. 1268 ЦК України, можуть бути належними відповідачами у цій справі.

Позивач не зверталась до суду з таким клопотанням і суд не встановив та не вирішував питання про залучення до справи в якості відповідача правонаступників ОСОБА_5 .

Таким чином, пред`явлені у цій справі вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків спадкоємців ОСОБА_5 , зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому останніх не було залучено відповідачем (співвідповідачем), оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Без залучення належного кола відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.

Суд першої інстанції, якому достовірно було відомо про вказані обставини допустився грубої помилки, неправильно встановив фактичні обставини справи та зробив висновки про доведеність і обґрунтованість позову ОСОБА_1 .

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення ОСОБА_1 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з тих підстав, що до участі у справі в якості співвідповідача не була залучене ОСОБА_2 та ОСОБА_14 .

Водночас, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо зміни процесуального статусу осіб, які беруть участь у справі та залучати співвідповідачів.

Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом.

Апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності належного відповідача у справі.

Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Вказані обставини у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, оскільки позбавляє суд можливості об`єктивно дослідити усі обставини справи та вірно вирішити спір без участі всіх учасників справи.

Отже, враховуючи викладене та обставини на які посилається представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 адвокат Залокоцька Вікторія Дживанівна в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції сплатила судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Відповідач ОСОБА_2 при звернені до суду з апеляційною скаргою сплатила судовий збір в розмірі 3633,00 грн.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що

Відповідно до вимог п.п. 6, п. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір при подачі апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відтак, за подання апеляційної скарги у вказаній справі, підлягав до сплати судовий збір у розмірі 3633,60 грн.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, тому з останньої на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір, за подання апеляційної скарги в сумі 3633,00 грн. та на користь держави в сумі 0,60 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 адвоката Залокоцької Вікторії Дживанівни задовольнити.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 0,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк