Справа № 450/4395/24 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1686/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2025 року про застосування заходів процесуального примусу по цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водоканал Зимна Вода» про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебувала на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» про захист прав споживача.

В позовній заяві представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в порядку ст. 93 ЦПК України поставив відповідачу ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» запитання. Крім цього, просив витребувати у ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» письмові докази.

Оскаржуваною ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2025 року про застосування заходів процесуального примусу постановлено стягнути з представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 штраф в розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 3028 грн.

Боржник: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження 79068, м. Львів, Садівничий кооператив «Приозерний Голоско».

Стягувач: Державна судова адміністрація України, місцезнаходження 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, Код .

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Водоканал Зимна Вода» штраф в розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 3028 грн.

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Водоканал Зимна Вода», , місцезнаходження 81110, Львівська обл., Львівський р-н, с. Зимна Вода, вул. А. Шептицького, буд. 5.

Стягувач: Державна судова адміністрація України, місцезнаходження 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, Код .

Не погоджуючись з судовим рішенням представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати.

Покликається на те, що представник позивача не виконав свого процесуального обов`язку, оскільки такі можливості на отримання витребуваних доказів у нього були відсутні.

Сторона позивача вчинила дії на які уповноважував суд, але не отримала результату з незалежних від неї обставин. Відтак вважає передчасним висновок суду про накладення штрафу на представника позивача.

В судове засідання, позивач та представник відповідача не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Застосовуючи заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що в діях представника позивача наявні ознаки неналежного виконання своїх процесуальних обов`язків, зокрема за ухилення від вчинення дій, покладених судом, зокрема отримання у ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» витребуваних доказів, які слід було надати суду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Статтею другою ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, у тому числі, диспозитивність і неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Обсяг прав та обов`язків учасників цивільної справи визначений ст. 43 ЦПК України.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 6 ст. 84 ЦПК України передбачено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, зобов`язана надати його на вимогу суду.

За приписами ч. 7, ч. 8 ст. 84 цього Кодексу, особи, які не мають можливості надати доказ, який витребував суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Згідно зі статтею 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 144 ЦПК України, одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Відповідно до статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 148 ЦПК України, у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, виходячи з наведених норм, суд може постановити ухвалу про стягнення штрафу за неповідомлення суду про неможливість подати докази, а також за неподання доказів без поважних причин, встановивши, по-перше, що докази, які витребувані судом, знаходяться у особи, у якої вони витребовуються; по-друге, що такі докази не надані; по-третє, суд не повідомлено про неможливість подати докази та/або про причини їх неподання і, по-четверте, судом не встановлено поважних причин неподання доказів.

Ухвалу про стягнення штрафу може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду вищої інстанції. Оскарження такої ухвали не перешкоджає розгляду справи. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали про накладення штрафу є остаточною і оскарженню не підлягає (частина четверта статті 148 ЦПК України).

Водночас, частиною шостою статті 148 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що Ухвалою від 29 січня 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.

Витребувано у ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» належним чином засвідчені копії договору, укладеного з ОСОБА_2 , про виконання робіт з під`єднання будинку за адресою АДРЕСА_1 , до водопровідних мереж. Уповноважено сторону позивача на отримання витребуваних доказів, які слід було надати суду. Повідомлено, що в разі невиконання вимоги суду про представлення доказів по справі винні особи несуть відповідальність встановлену законом.

Вказана ухвала отримана представником позивача 30 січня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа від 29 січня 2025 року.

30 січня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надійшла заява про проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, яка залишена без задоволення ухвалою від 30 січня 2025 року.

13 березня 2025 року представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подано клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Крім цього вказав, що в порядку ст. 93 ЦПК України відповідачу поставлено запитання про обставини, що мають значення для справи, однак станом на 13 березня 2025 року відповіді від ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» не отримано. З огляду на вказане, просив суд зобов`язати відповідача надати відповіді на питання.

Ухвалою від 13 березня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Зобов`язано відповідача ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» надати вичерпні відповіді на кожне питання по суті, перелік яких наведено у позовній заяві, у формі заяв свідків. Повідомлено, що в разі невиконання вимог суду про представлення доказів по справі винні особи несуть відповідальність встановлену законом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати суду докази.

02 квітня 2025 року директором ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» Нагурським Р.С. подано до суду заяву із відповідями на питання сторони позивача.

14 квітня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надійшла заява, згідно мотивів якої просив визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь. Мотивував заяву тим, що представником відповідача ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» ОСОБА_3 не дотримано вимог, передбачених ч. 4 ст. 93 ЦПК України, до заяви свідка, оскільки в такій відсутнє підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

Ухвалою від 15 квітня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано відповідача ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» повторно надати вичерпні відповіді на кожне питання по суті, перелік яких наведено у позовній заяві, у формі заяв свідків в порядку, передбаченому ст. 93 ЦПК України. Встановлено відповідачу ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» строк для надання до суду відповідей на запитання у формі заяви свідка та скерування копії такої заяви свідка позивачу у кількості 7-ми днів з моменту отримання ухвали. Попереджено відповідача ТзОВ «Водоканал Зимна Вода», що у випадку повторного невиконання вимог ухвали суду, зокрема не подання вичерпних відповідей на кожне питання сторони позивача по суті, перелік яких наведено у позовній заяві, у формі заяв свідків з врахуванням передбаченого ст. 93 ЦПК України порядку, судом будуть застосовані заходи процесуального примусу, визначені ст. 148 ЦПК України.

Вказана ухвала отримана відповідачем 15 квітня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа від 15 квітня 2025 року, однак вимоги такої проігноровано і не виконано, а причини невиконання суду не повідомлено.

Як вбачається із відповіді відповідача ТзОВ «Водоканал Зимна Вода» від 28 березня 2025р. (а.с.64), на виконання ухвали від 13.03.2025р. останній повідомив суд про неможливість виконання ухвали суду в частині надання документів, оскільки такі відсутні у товаристві. Разом з тим, на виконання вимог вищезгаданої ухвали, надав відповіді на поставлені питання. (а.с.64)

Постановляючи ухвалу про застосування до представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у виді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що останній ухилився від вчинення дій, які слід було вчинити.

Натомість колегія суддів встановивши, що представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 не було подано витребувані судом докази у встановлений строк, але при цьому було повідомлено суд про причини неподання таких доказів, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.

За відсутності належних доказів щодо умисного ухилення скаржника від виконання покладених судом процесуальних обов`язків, відсутні підстави для застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не виконав ухвалу суду про витребування доказів, апеляційний суд вважає передчасними, оскільки останнім було повідомлено суд першої інстанції про причини щодо неможливості надання витребуваних доказів.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції не дотримані норми процесуального права, а підстави для застосування до ОСОБА_1 заходу процесуального примусу у вигляді штрафу відсутні, оскільки в даному випадку, дії чи бездіяльність останньої не свідчать, що вони суперечать завданням цивільного судочинства, а обставин, які б вказували на те, що дії ОСОБА_1 спрямовані на затягування та перешкоджання розгляду справи, відсутні.

Вжиття заходів процесуального примусу є правом суду за конкретні цивільні процесуальні провопорушення. При цьому, такі заходи, у тому числі штраф, мають бути застосовані, якщо заявник знав про необхідність вчинити певних процесуальних дій, проте їх не вчиняв. Застосовуючи до певної особи заходи процесуального примусу, суд повинен сам діяти у чіткій відповідності до вимог закону, чого суд першої інстанції не дотримався.

У статті 17 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав і свобод, визнаних у конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено нею.

У Цивільному процесуальному кодексі України не наведено вичерпний перелік дій, які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням правами чи обов`язками. Конкретизовано лише те, що такі дії мають здійснювати протиправне перешкоджання у здійсненні судочинства.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 у справі "Шульга проти України"). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі завдання саме державних органів (рішення від 20 січня 2011 року у справі "Мусієнко проти України").

Тим більше, заходи процесуального примусу не можна розглядати як вид відповідальності, а тим паче як покарання, оскільки вони покликані забезпечити виконання правил цивільного судочинства, а не покарати особу. Тобто вони повинні спонукати особу припинити протиправні дії, спрямовані особою на перешкоджання судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що застосування щодо ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у виді штрафу є передчасним та належним чином не обґрунтованим, тому ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2025 рокускасувати.

Керуючись ст.ст. 148, 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2025 рокув частині накладення штрафу на ОСОБА_1 - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.