Єдиний унікальний номер судової справи 490/4137/25
Номер провадження 22-ц/812/1925/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 листопада 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Коренко Т.В.,

представника відповідача Шевченка А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва 01 вересня 2025 року, під головуванням судді Саламатіна О.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів фінансових послуг,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів фінансових послуг.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», де у неї відкрито банківську кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 ) та картку «Для виплат» № НОМЕР_2 ).

11 березня 2025 року у період часу з 17:19 по 17:31 з картки «Універсальна» невідомою особою без відома позивача було знято кошти в сумі 114 866 грн. 29 коп., а з 17:17 по 17:39 з картки «Для виплат» невідомою особою без відома позивач переведено на інший рахунок кошти у розмірі 1 105 грн. 50 коп. та 4 900 грн, що в сумі складає 6 005 грн. 50 коп. Крім того, був оформлений кредит готівкою у розмірі 25 339 грн. 28 коп.

До 11 березня 2025 року на картці «Для виплат» № НОМЕР_3 знаходилися кошти позивача в розмірі 6 044 грн. 78 коп.

Всі ці операції були проведені без відома позивача, вона ПІН-коди та іншу особисту інформацію стосовно платіжних карток нікому не передавала.

Після того як позивач дізналась що відносно неї були вчинені шахрайські дії, того ж дня 11 березня 2025 року вона звернулась на гарячу лінію банку.

Крім того, 12 березня 2025 року на підставі заяви ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано та відкрито кримінальне провадження №0000073 за фактом вчинення шахрайства.

12 березня 2025 року позивач звернулась до відділення АТ КБ «ПриватБанк» з приводу того, що вона стала жертвою шахрайських дій та надала копію витягу з ЄРДР.

Крім того, вона неодноразово телефонувала на гарячу лінію банку з метою вирішення та врегулювання питання, однак усі її дії не дали позитивного результату. Їй було роз`яснено, що вона має повернути всі кошти банку.

В подальшому відповідач почав нараховувати ОСОБА_1 відсотки, пеню, щомісячні платежі та інші штрафні санкції за користування кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення шахраями транзакцій 11 березня 2025 року.

30 квітня 2025 року ОСОБА_1 повторно звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою про повернення неправомірно списаних коштів та проханням не нараховувати відсотки за неповернення кредиту. Відповіді на вказану заяву не надійшло, а відповідач продовжує застосовувати до позивача проценти та пеню на кошти, які вона не отримувала, внаслідок чого заборгованість зростає.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що списання коштів з її рахунків було здійснено за відсутності її волі та винних дій, які б сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, та оскільки списання і перерахування таких коштів відбулось не за її розпорядженням, то вона не повинна нести відповідальність за здійснення платіжних операцій.

Посилаючись на викладені обставини позивач просила зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на її карткових рахунках № НОМЕР_1 ) та № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) до стану, в якому вони були перед виконанням несанкціонованих фінансових операцій 11 березня 2025 року, тобто на 10 березня 2025 року, та здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 по картковому рахунку «Універсальна» № НОМЕР_1 ) та картки «Для виплат» № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), починаючи з 11 березня 2025 року, що утворилася внаслідок проведення операцій (транзакцій) 11 березня 2025 року, списати нараховані на цю суму відсотки, комісії, повернути безпідставно стягнуті кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості та нарахованих відсотків до набрання рішенням суду законної сили.

Також просила стягнути на її користь з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити.

Зазначав, що спірні платіжні операції були акцептовані позивачем способом, який було погоджено з нею (через систему Приват24, шляхом вводу паролю, відомого лише ОСОБА_1 ) за допомогою фінансового телефону позивача: НОМЕР_5 . Погодження проведення платежів узгоджено між ОСОБА_1 та банком договором про надання банківських послуг до якого позивач долучилась шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 06 листопада 2020 року (попереднє прізвище позивача ОСОБА_2 ), анкети від 13 жовтня 2023 року та договору про використання простого електронного підпису від 12 березня 2024 року.

Проведення спірних операцій 11 березня 2025 року по карт-рахункам позивача стало можливим, оскільки ОСОБА_1 розголосила свою індивідуальну облікову інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції. Так з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0000073 від 13 березня 2025 року вбачається, що 12 березня 2025 року до ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що 11 березня 2025 року невстановлена особа представившись працівником служби безпеки ПриватБанку, зловживаючи довірою заволоділа її грошовими коштами у сумі 78 273 грн. 75 коп., які остання самостійно переказала зі свого додатку ПриватБанку на надані їй реквізити карти (№ НОМЕР_6 ).

Крім того, ОСОБА_1 не надала доказів того, що дії банку призвели до того, що третя особа змогла скористатися особовими даними позивача. Позивачем не надано доказів про обставини, які вказують на неправильне виконання відповідачем своєї функції як банка-емітента по проведенню операцій за карт-рахунками позивача.

Зазначено, що спірні операції супроводжувались авторизацією (вхід до системи Приват24 та узгодження операцій через фінансовий телефон), тобто банк повинен був виконувати авторизовані платіжні операції; операції були виконані, до моменту звернення клієнта в банк, таким чином банк не міг перешкодити проведенню спірних операцій за карт рахунками позивача; проведення спірних платіжних операцій стало можливим, оскільки дії позивача призвели до втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації по її карт-рахункам, що суперечать договору з банком та чинному законодавству.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що дійсно спірні операції супроводжувались авторизацією (вхід до Приват24 та узгодження операцій через фінансовий телефон позивача), тобто банк повинен був виконувати авторизовані платіжні операції; операції були виконані, до моменту звернення клієнта в банк, таким чином банк не міг перешкодити проведенню спірних операцій за карт-рахунками позивача; проведення спірних платіжних операцій стало можливим, оскільки дії позивача призвели до втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації по її карт-рахункам, що суперечать договору з банком та чинному законодавству.

При цьому, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про те, що саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення вказаної інформації.

Районний суд встановив, що спірні платіжні операції були акцептовані позивачем способом, який було погоджено з нею (через Систему Приват24 шляхом вводу паролю, відомого лише ОСОБА_1 ) за допомогою її фінансового номеру телефону, та саме дії позивача призвели до втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації по її карт-рахункам, що дало змогу ініціювати спірні платіжні операції 11 березня 2025 року.

Зазначено, що позивач не надала доказів, що саме дії банку призвели до того, що третя особа змогла скористатися її особовими даними, та остання не довела факт списання грошових коштів з її рахунків саме з вини банку (незаконних дій відповідача), наразі триває досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000073, де остаточне рішення не прийнято.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Коренко Т.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що згідно зі Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», саме банк, як емітент платіжного інструменту, зобов`язаний забезпечити його безпечність, надійність і захист клієнта від несанкціонованих операцій. Банк безпідставно збільшив кредитний ліміт без волевиявлення позивача та не застосував механізмів верифікації підозрілих операцій, що є грубим порушенням правил фінансового моніторингу.

Суду необхідно було враховувати нерівний стан сторін у договірних відносинах, предметом яких є банківські послуги, що є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи наявні саме у банку, оскільки саме банк як фінансова установа володіє знаннями і можливостями щодо контролю над здійсненням платіжних операцій, адмініструє систему Інтернетбанкінгу, а також є обізнаним із типовими шахрайськими сценаріями у сфері платіжних операцій за участі пересічних споживачів і має обов`язок оцінювати ці ризики і вживати заходи з протидії неправомірним діям у системі онлайн-банкінгу.

Однак відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами тих обставин, що банк належно виконав вимоги нормативних актів щодо надання позивачу примірника договору, не довів, що виконав обов`язки щодо гарантування безпеки операцій, зокрема з протидії відомим сценаріям шахрайства і не довів, що позивач, як користувач банківських карток і відкритих на його ім`я банківських рахунків, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до індивідуальної облікової інформації, яка надала змогу ініціювати оспорювані платіжні операції.

Суд першої інстанції не врахував, що саме банк як професійний учасник фінансового ринку несе підвищений обов`язок дбати про інтереси клієнта. Неналежне виконання банком цих обов`язків порушує принцип справедливості, правової визначеності та належного урядування, які відповідно до практики Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини є складовими верховенства права.

Звернуто увагу на те, шо висновки суду першої інстанції не відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у справах №552/2819/16-ц, №176/1445/22, №766/19614/18, №521/20764/20, №490/7829/23.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного Банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За положеннями ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Пунктом 6 частини 19 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.

Згідно з п.п.2-4 ч.20 ст.38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до п.136 Розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року №164 (далі Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно з п.5 ч.20 ст.38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

За положеннями п.140 Розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Аналогічні положення викладені й у ч.5 ст.87 Закону України «Про платіжні послуги».

Пунктом 141 Розділу VII вищевказаного Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в п.142 Розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (п.п.146,147 Положення).

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року №176/1445/22, від 04 жовтня 2024 року у справі №337/6010/23.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

У постанові від 18 січня 2023 року у справі №686/17744/21 Верховний Суд зазначив, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є користувачем банківських послуг, які надаються відповідачем АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 06 листопада 2020 року ОСОБА_1 надала згоду про укладання угод та ініціювання платежів за допомогою фінансового телефону та/або через свій власний платіжний додаток Систему Приват24. У вказаній заяві зазначені тарифи надання кредиту за кредитною карткою, порядок користування та повернення кредиту (том 1 а.с.105-119).

Згідно з анкетою належної перевірки клієнта фізичної особи (крім малолітньої особи) від 13 жовтня 2023 року визначено фінансовий телефон ОСОБА_1 : НОМЕР_5 . У вказаній заяві сторони узгодили, що при здійсненні будь-якої операцій та правочинів між сторонами за допомогою ОТП-паролю як простого електронного підпису сторони домовилися вважати, що він однозначно ідентифікує особу клієнта та є логічно пов`язаний із електронними даними про будь-яку операцію або правочин виключно за умови, якщо підтвердження клієнтом здійснення операції або укладення правочину здійснено шляхом введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту банку цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому банком ОТП-паролю на фінансовий номер телефону клієнта, яким є НОМЕР_5 (том 1 а.с.120-122).

За договором про використання простого електронного підпису від 12 березня 2024 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , сторони узгодили порядок укладення договорів та здійснення операцій із використанням електронного платіжного засобу, та з використанням фінансового номера телефону позивача НОМЕР_5 (том 1 а.с.123-126).

Згідно із проведеною банком перевіркою руху коштів по карткових рахунках клієнта ОСОБА_1 та даним до суду випискам по карткам/рахункам встановлено, що 11 березня 2025 року були проведені спірні транзакції по карт-рахункам ОСОБА_1 в Приват24, а саме:

№ НОМЕР_7 (картка Для виплат зараз номер картки № НОМЕР_8 , номер картки, яка була на час спірних платіжних операцій: № НОМЕР_9 ). Баланс на початок періоду (період з 11 березня 2025 року по 12 березня 2025 року): 6 587 грн. 78 коп. 13:08:12 сума операції: - 543 грн. призначення платежу: ФОП ОСОБА_3 , коментар до платежу: сплата за товар, ОСОБА_4 ; 17:17:36 сума операції: - 1 105 грн. 50 коп. призначення платежу: на картку (переказ на картку іншого банка: № НОМЕР_10 АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ»); 17:28:14 сума операції: - 4 900 грн. призначення платежу: На свою картку *4230 (переказ на картку ОСОБА_1 номер картки: НОМЕР_11 ) (том 1 а.с.214);

№ НОМЕР_12 картка, яка була на час платіжної операції № НОМЕР_11 (кредитна картка Універсальна). Баланс на початок періоду (період з 11 березня 2025 року по 12 березня 2025 року), заборгованість по карті: - 55 328 грн. 20 коп.; 17:19:06 сума операції: - 30 099 грн. 75 коп. (з урахуванням комісії: 31 002 грн. 74 коп.) призначення платежу: на картку (переказ на картку іншого банка: № НОМЕР_10 АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ»); 17:19:37 сума операції: - 11 055 грн. (з урахуванням комісії: 11 386 грн. 65 коп.) призначення платежу: на картку (переказ на картку іншого банка: № НОМЕР_10 АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ»); 17:20:00 сума операції: - 4 924 грн. 50 коп. (з урахуванням комісії: 5 072 грн. 24 коп.) призначення платежу: на картку (переказ на картку іншого банка: № НОМЕР_10 АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ»); 17:28:15 надходження коштів на картку сума операції: 4 900 грн. призначення платежу: зі своєї картки *4562 (переказ з картки ОСОБА_1 номер картки: НОМЕР_9 ); 17:31:11 сума операції: - 16 482 грн. (з урахуванням комісії: 16 976 грн. 46 коп.) призначення платежу: ОСОБА_5 . Коментар до платежу: Dlia popovnennia rakhunku, VELYChKO NADIIa Yevheniivna (переказ на картку іншого банка, № НОМЕР_13 АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ») (том 1 а.с.215).

За результатами перевірки банком було встановлено, що спосіб виконання спірних платежів, зокрема 11 березня 2025 року всі платежі з карток позивача були виконані через Систему Приват24 позивача. Вхід до Системи Приват24 позивача виконувався з використанням інформації ОСОБА_1 , яку вона не повинна розголошувати. Вхід виконувався з використанням фінансового номеру телефону позивача: + НОМЕР_5 , для доступу в Систему Приват24 введено правильний логін (фінансовий номер телефону: НОМЕР_5 ) і пароль (створений ОСОБА_1 , який позивач не має права розголошувати).

11 березня 2025 року. перший вхід до Системи Приват24 Трибрат І.Р. було виконано о 13:05:11 за допомогою підтвердження входу на фінансовому номері телефону: + НОМЕР_5 . Вхід було виконано шляхом використання фінансового номеру телефону ОСОБА_1 : + НОМЕР_5 з пристрою: телефон CPH2603/OPPO операційна система: ANDROID, 15. У клієнтів банка немає обмежень з якого саме пристрою вони входять до своєї Системи Приват24, тому, що клієнт використовує фінансовий номер, який клієнт самостійно визначає, повідомляє про це банк (в анкеті та договорі) та встановлює для себе особистий пароль для входу в Систему Приват24. Пристрій який позивач звичайно використовує є типовим пристрієм. Типовий пристрій для ОСОБА_1 це: телефон НОМЕР_14 /OPPO операційна система: ANDROID.15.

Період спірних операцій за рахунками позивача 11 березня 2025 року: з 17:17:36 (операція на суму -1 105 грн. 50 коп.) по 17:31:11 (операція на суму: - 16 482 грн.) З 17:17:36 по 17:31:11 до Системи Приват24 ОСОБА_1 , були здійснені входи лише з типового пристрою ОСОБА_1 : телефон НОМЕР_14 /OPPO операційна система: ANDROID, 15. Відповідно до комплексу «Логи входів до Приват24» з типового пристрою ОСОБА_1 зафіксовано час виконання операцій в Приват24 ОСОБА_1 : 16:51:25, 17:22:11, 17:37:43.

Таким чином, під час здійснення спірних операцій 11 березня 2025 року через Приват24 було використано платіжний інструмент ОСОБА_1 її типовий пристрій телефон CPH2603/OPPO операційна система: ANDROID, 15 (том 1 а.с.134-135).

Щодо оформлення кредиту готівкою у розмірі 25 339 грн. районним судом встановлено, що 11 березня 2025 року о 17:39 через Приват24 ОСОБА_1 укладено кредитний договір «Кредит готівкою» у розмірі 25 300 грн за допомогою простого електронного підпису: введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту банку цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому о 17:39 банком ОТП-паролю на фінансовий номер телефону клієнта: НОМЕР_5 . Як вже було зазначено вище згоду на такий спосіб укладення договорів та виконання платежів позивач ОСОБА_1 надала у заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 06 листопада 2020 року (п.3), у анкеті-заяві від 13 жовтня 2023 року (на другому аркуші) та договорі про використання простого електронного підпису від 12 березня 2024 року (п.2.2 п.2.4): Угода про використання простого електронного підпису; 17:39:58 на карту ОСОБА_1 ( НОМЕР_9 ) на підставі вищевказаного кредитного договору кредит готівкою зараховано 25 300 грн.

13 березня 2025 року о 12:39:42 з картки ОСОБА_1 ( НОМЕР_8 картка, яку було перевипущено після закриття картки НОМЕР_9 ) було сплачено заборгованість за кредитним договором Кредит готівкою 25 343 грн. 58 коп. Кредитний договір було закрито. Таким чином, кредитний договір «Кредит готівкою» у розмірі 25 300 грн. був укладений за допомогою фінансового телефонного номеру ОСОБА_1 та паролю до її платіжного застосунку Приват24, що відповідає умовам Договору про банківське обслуговування, який укладено між позивачем та відповідачем.

Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0000073 від 13 березня 2025 року 12 березня 2025 до ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява від ОСОБА_1 , про те, що 11 березня 2025 невстановлена особа представившись службою безпеки «ПриватБанку», зловживаючи довірою заволоділа її грошовими коштами у сумі 78 273 грн. 75 коп., які остання самостійно переказала зі свого додатку ПриватБанку, рахунків на надані їй реквізити карти НОМЕР_10 та зі свого рахунку в АТ «ПУМБ» на два рахунки ( НОМЕР_15 та НОМЕР_16 ) (том 1 а.с.14).

Вказаний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0000073 від 13 березня 2025 року, позивачем було надано банку 14 березня 2025 року.

Звернення на телефон клієнтської служби підтримки 3700 банку з повідомленням про шахрайство зафіксовано в комплексах банка лише 17 березня 2025 року. Письмове звернення (від 30 квітня 2025 року) позивач до відповідача з повідомленням про шахрайство зафіксовано в комплексах банка лише 02 травня 2025 року. Таким чином, проведення платіжних операцій по карт-рахункам позивача в Системі Приват24 відбулось 11 березня 2025 року у період з: 17:17:36 по 17:31:11 тобто до звернення ОСОБА_1 в банк з повідомленням про шахрайство.

Також, списанню коштів з двох карток позивача, що відбулося саме 11 березня 2025 року, передували й інші події, а саме: 11 березня 2025 року о 17:14:46 позивач звернулась зі свого фінансового номеру телефону до АТ КБ «ПриватБанк» (на телефон клієнтської служби підтримки 3700) та просила підтвердити платіж на суму 1 100 грн. Під час розмови з працівником Call-центру позивач повідомила, що їй зрозуміло, що кошти будуть списані з її рахунку на рахунок в іншому банку АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», зазначивши, що це також її рахунок. А в подальшому, з карток позивача саме на вищевказаний рахунок АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» були перераховані спірні кошти.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову, оскільки саме позивач своїми діями сприяла незаконному вчиненню оспорюваних нею транзакцій.

При цьому, колегія суддів зауважує, що списання коштів з рахунків позивача було виконано через Систему Приват24, з використанням інформації, яка відома тільки власнику картки. Проведення ж таких операцій без розголошення чи передачі відповідної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є неможливим.

До того ж, позивачем не спростовано, а відповідачем підтверджено, що звернення до банку з повідомленням про шахрайські дії відбувся вже після того, як всі транзакції по зняттю коштів були здійсненні, тобто запізно.

Таким чином, відповідальність за здійснення банківських операцій з переказу коштів, які натепер заперечуються позивачем ОСОБА_1 , повністю покладається на неї.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Коренко Т.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 25 листопада 2025 року