Справа № 466/7312/25
Провадження № 2/466/3139/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ковальчук О.І.

секретаря Пилипців О.-І.І.

справа №466/7312/25

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання сина

ВСТАНОВИВ:

04.08.2025 року адвокат Винниченко М.П. звернувся до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, укладеного 18 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований у відділ реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис № 1760; дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживанні разом із батьком, ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . 4; встановити факт самостійного виховання та утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був зареєстрований у відділ реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис № 1760. Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 18 вересня 1999 року.

Від даного шлюбу у Позивача та Відповідачки народилась дитина, яка станом на сьогодні неповнолітня.

Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідний запис № 6749 про народження дитини було зроблено у Міський відділ ДРАЦС Львівського міського управління юстиції 17 листопада 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.11.2009 року.

Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із Позивачем своїм батьком ОСОБА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання. Квартира за адресою АДРЕСА_1 на правах приватної власності належить Позивачу. Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на вихованні під доглядом утриманням та опікою батька- позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла повноліття, визначається за згодою батьків.

Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишається проживати з Позивачем та знаходиться на його утриманні. Відповідачка не заперечує щодо залишення місця проживання дитини з батьком без змін, спір відсутній.

Батько дитини Позивач має належні матеріально-побутові умови, має можливість утримувати дітей. В помешканні для дітей створено належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дітей.

Згідно ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У силу ст.56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до п.2 ст.104СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, вважаємо, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Щодо вимоги про залишення дитини з батьком, на його вихованні: У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Таким чином, відповідачка підтримує даний позов, не заперечує щодо його задоволення, не заперечує проти залишення дитини на виховання з батьком за місцем його проживання, має намір знову виїхати за межі України, місцем проживання дитини після припинення фактичних шлюбних відносин подружжя є місце проживання батька з дітьми. В подальшому сторони не позбавлені можливості звернення до суду з відповідним позовом про визначення місця проживання дитини. Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишається проживати з Позивачем та знаходиться на його утриманні. Відповідачка не заперечує щодо залишення місця проживання дитини з батьком без змін, спір відсутній.

Тоді як, Позивачка з Відповідачем не проживають разом тривалий період, подружні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто шлюб існує фактично формально. Вважає, що з цих підстав немає необхідності надавати строк для примирення Сторін. Враховуючи вищенаведене просить позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак представник позивача, адвокат Винниченко М.П. подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 20.11.2025 не з`явилася, однак надіслала заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак надіслав письмові пояснення на позов та розгляд справи без їх участі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні відносини між сторонами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено та підтверджено доказами наступне.

Між сторонами 18 вересня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №1760, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 18.09.1999 року.

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У судовому засіданні встановлено, що між сторонами наступив розлад, який носить стійкий характер. Сторони тривалий час не підтримують подружні відносини, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Сім`я розпалася остаточно, примирення неможливе. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя та інтересам дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Враховуючи, що між сторонами спору щодо місця проживання дитини немає, відповідач визнає заявлені позовні вимоги позивача, позивач просить визначити місце проживання дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_2 , тому суд приходить до висновку про визначення місця проживання дитини разом із батьком, що не суперечить матеріалам справи та інтересам дитини.

Що стосується вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина, то в її задоволенні слід відмовити виходячи з наступного.

Так, у своїй заяві позивач не оспорює місце проживання спільного сина. Тобто спору між сторонами щодо місця проживання дитини не існує.

Надані суду письмові докази, зокрема Акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , лише свідчать про факт проживання неповнолітнього сина разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та її утриманні.

Таким чином, судом не встановлено наявності фактів того, що мати не бере жодної участі в житті дитини, не спілкується з нею, не бере участі у її житті.

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також не вбачає наявності реального спору між сторонами.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2025 року по справі №128/3616/24.

Таким чином, враховуючи позицію сторін, які в досудовому порядку досягли згоди стосовно виховання дитини, в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а також позивач не надав жодних доказів та не навів жодної обставини на підтвердження того, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї дитини ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У зв`язку із вищевикладеним суд не приймає визнання позову відповідачем в цій частині вимог, оскільки це порушує права як відповідача, так і дитини.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст. ст. 5, 7, 110, 112, 141,155, 160, 164 Сімейного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ), зареєстрований 18 вересня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №1760.

Визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Текст рішення складено та підписано 20.11.2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук