Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.11.2025 Справа №607/13925/25 Провадження №2/607/4170/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Козак О.Є, представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 , просить визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м. та здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири, припинивши право власності відповідачки на частину.

Позов мотивував тим, що у період перебування у шлюбі із відповідачкою за договором купівліпродажу від 22.12.2020 за спільні кошти набули у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м. Спірна квартира оформлена на ОСОБА_5 .

У заявах по суті спору стверджує, що згідно закордонного паспорта з відмітками виїздів і виїздів в Польщу, позивач їздив на тривалий час на роботу. ОСОБА_4 працював на меблевому заводі ОСОБА_6 (Wielbark), має карта побуту, працює і на цей час.

ОСОБА_4 весь час працював як офіційно так і не офіційно, збирав кошти для придбання квартири, а також для проведення ремонтних робіт у домі для комфортного проживання сім`ї.

Щодо участі ОСОБА_4 у підборі квартири, укладенні попереднього договору купівлі продажу, оплаті податків та агентських послуг, то такі обставини визнаються позивачем, оскільки й справді відповідачка цими питаннями займалась особисто, так як позивач часто був на роботі як в Україні так і за кордоном, заробляв кошти для придбання квартири та оплати перелічених послуг, а тому доручив ці клопоти їй. Оплата таких послуг здійснювалась за рахунок спільного бюджету сім`ї.

Щодо оплати комунальних послуг, то такий факт також не оспорюється, оскільки справді ОСОБА_5 мала сімейний обов`язок своєчасно оплачувати комунальні послуги. Проте такі послуги також оплачувались із спільного сімейного бюджету.

Для спростування таких тверджень надав виписку по карті матері ОСОБА_4 ОСОБА_7 . Остання надавала свою карту сину для придбання будівельних матеріалів. Серед долучених відповідачкою копій квитанцій наявна квитанція на суму 2295.16 від 20.07.2021 (придбання будівельних матеріалів «АРС», в також їх доставка). Цей платіж був проведений із картки ОСОБА_7 , тобто відповідачка надала квитанції позивача, як свої. Окрім цього, з рахунку ОСОБА_7 оплачувались і інші будівельні матеріали. 03.01.2021, було придбано будівельні матеріали в магазині «АРС» на суму 15553,40 грн. ОСОБА_7 часто допомагала синові надаючи йому власні кошти, щоб допомогти з ремонтом квартири.

Звертає увагу на той факт що відповідачка до придбання квартири мала заборгованість перед фінансовою установою у зв`язку із кредитом. Такий кредит самостійно не могла погасити, а тому це питання вирішив ОСОБА_4 , який погасив заборгованість ОСОБА_5 перед банком.

Тобто відповідачка станом на час придбання квартири особистих коштів не мала, а мала лише борги з якими розрахуватись сама була не в силі. Відповідачка вказує про позику яку ніби то робили її батьки у батьків та сестри позивача для придбання квартири, проте жодних доказів цьому не надає.

Додатково звертає увагу, що згідно п.1.10 договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.12.2020, на купівлю квартири від чоловіка Покупця ОСОБА_4 отримана згода, що підтверджена заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. від 22.12.2020 року за реєстром номер 1580.

Відповідачка ОСОБА_5 через свого представника надала заяви по суті спору, у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що спірна квартира була повністю придбана за кошти батьків відповідачки та її особисті кошти.

Батьки відповідачки поступово акумулювали кошти на придбання квартири з різних джерел:

- 08.02.2017 року батько відповідачки ОСОБА_8 продав належну йому квартиру за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі продажу від 08.02.2017. За вказану квартиру батько відповідачки отримав 97200 грн, які він в майбутньому скерував на купівлю спірної квартири;

- батько відповідачки є військовим пенсіонером і отримує пенсію за вислугу років. Відповідно до довідки про доходи №883823 від 18.07.2025, він починаючи із грудня 2019 року і до червня 2022 року отримував пенсію у розмірі починаючи від 124946,88 грн до 19340,00 грн, що порівняно із середнім розміром пенсії в Україні на той час є достатньо великим розміром пенсії. Практично більшу частину своєї пенсії він відкладав для купівлі доньці квартири. Забезпечення базових потреб сім`ї відбувалось за рахунок заробітної плати батька відповідачки, заробітної плати та пенсії матері ОСОБА_9 ;

- матір відповідачки спрямувала на купівлю квартири наявну у неї суму 25000 грн, що містилася на її депозитному рахунку в АТ Ощадбанк у період із 02.08.2016 по 04.11.2016;

- батько відповідачки спрямував на купівлю квартири наявну у неї суму 20000 грн, що містилася на його депозитному рахунку в АТ Ощадбанк у період із 25.08.2016 по 27.02.2017;

- батько відповідачки взяв у борг 4000 доларів США, який віддає і досі;

- батько відповідачки спрямував на купівлю квартири частину отриманої ним грошової допомоги при звільненні у розмірі 89057,04 грн.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_4 був працевлаштований і відповідно отримував дохід лише у період із 03.10.2017 по 06.08.2018.

При вирішення позову, просить врахувати, що починаючи із моменту придбання квартири, вона та її батьки, повністю несуть витрати із утримання квартири та оплати житлово-комунальних послуг. Відповідачка самостійно оплачувала податки при купівлі спірної квартири, самостійно укладала попередній договір щодо купівлі квартири, а також оплачувала послуги агенції нерухомості щодо пошуку квартири.

Позивач ніколи не мав зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі, що додатково підтверджує його непричетність до купівлі та утримання квартири. Усі витрати щодо облаштування будинку, ремонту у ньому також повністю несли відповідачка та її батьки.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.06.2025 суд постановив відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 02.10.2025 суд постановив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених у ньому.

Представники відповідачки заперечили проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 17 січня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що 17 січня 2019 року внесено відповідний актовий запис за № 82.

На підставі договору купівлі-продажу 22.05.2020 ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., реєстраційний номер об`єкта №101, що видно із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №428061752 від 22.05.2025 та договору купівлі продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований в реєстрі за №1581.

Як видно із договору купівлі продажу від 08.02.2017 ОСОБА_8 продав квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ціною 49153 гривні.

Відповідно до довідки про доходи №883823 від 18.07.2025 ОСОБА_10 починаючи із грудня 2019 року і до червня 2022 року отримував пенсію у розмірі 487500,08 грн.

Крім того, відповідно до довідки Тернопільської обласної прокуратури №21-1988-25 від 25.07.2025 у листопаді 2013 ОСОБА_11 виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 89057,04 грн.

Згідно із довідкою АТ Ощадбанк №69 від 18.07.2025 ОСОБА_9 мала відкритий депозитний рахунок у розмірі 25000 грн у період із 02.08.2016 по 04.11.2016.

Також, згідно довідки АТ Ощадбанк №68 від 18.07.2025 ОСОБА_8 мав відкритий депозитний рахунок у розмірі 20000 грн у період із 25.08.2016 по 27.02.2017.

Згідно розписки ОСОБА_8 , останній позичив в ОСОБА_12 4000 доларів.

Також, відповідно до довідки про доходи №252746 ОСОБА_9 за період із листопада 2021 по травень 2024 року отримує пенсійні витрати у розмірі від 3249 до 3457 грн.

Згідно закордонного паспорта ОСОБА_4 наявні відмітки про перетин кордону в Республіці Польща.

Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів за період з 1 кварталу 2019 року по 4 квартал 2022 року наявна інформація про отримання доходу на суму 67,07 грн, з яких утримано 12,07 податку з доходу.

Відповідачка надала квитанції про оплату комунальних послуг та придбання будівельних матеріалів.

Допитаний як свідок ОСОБА_8 показав, що він із дружиною передав гроші доньці ОСОБА_5 для купівлі квартири. Вказану суму він акумулював з доходів отриманих від продажу квартири в місті Збараж, одноразової грошової допомоги при виході на пенсію з органів прокуратури, пенсійних виплат та заощаджень, а також позичив 4000 доларів у ОСОБА_12 . Зять ОСОБА_4 не брав участі в придбанні квартири.

Аналогічні покази дала ОСОБА_9 , яка зазначила, що є матір`ю відповідачки.

Заслухавши учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Верховний Суд в постановах від 27.01.2020 у справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 року по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти позову, відповідачка стверджує, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки набута за кошти її батьків. Зазначає, що на підставі пункту 3 частини першої статті 57 СК України, який передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, спірну квартиру він придбав за особисті кошти, зокрема із коштів наданих родичами та від продажу частки квартир, яка належала йому на праві особистої власності.

Разом з тим, як видно із змісту пункту 1.10 договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.12.2020, на купівлю квартири від чоловіка Покупця ОСОБА_4 отримана згода, що підтверджена заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. від 22.12.2020 за реєстром номер 1580.

Вказаний договір є дійсним, не оспорювався. (На вказану обставину також звертає Верховний Суд у своїй постанові від 20.05.2020 у справі №607/3081/17).

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22.

Тобто, позивачка знала, чи повинна була знати, що придбане під час перебування у шлюбі майно буде спільною сумісною власністю. Однак, придбаваючи вказане майно не обумовила у договорі те, що майно є її особистою власністю, навпаки, право власності оформлено на неї, отримано згоду чоловіка на придбання майна у спільну сумісну власність.

Встановивши, що спірна квартира набута ОСОБА_5 під час зареєстрованого шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладених за нотаріально посвідченої згоди чоловіка щодо його набуття у спільну сумісну власність подружжя, суд дійшов висновку про відсутність підстав для висновку про набуття відповідачкою квартири в особисту приватну власність.

Суд відхиляє покликання ОСОБА_5 на те, що квартира придбана, зокрема, за кошти, одержані від батьків, та інших родичів, які ґрунтуються на розписках та показаннях свідків.

Показання батьків не є достатніми для висновку про спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки вказані особи є зацікавленими у вирішенні спору.

Також, сам факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Посилання на те, що кошти для придбання спірного будинку були особистими коштами матері відповідача, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту.

Такі висновки викладені суду відповідають роз`ясненням наданим у постанові Верховного Суду у справі № 695/2112/16-ц від 06 квітня 2021 року.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Зважаючи на те, що судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 45 кв.м. набута сторонами за час шлюбу, не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, іншого майна подружжя не встановлено, тому, позов про визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири слід задовольнити.

Також, у постанові ВП ВС від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (п.70).

Тому, позовні вимоги про визнання спільним майном подружжя квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м. є неналежним способом захисту.

Отже, позов в цій частині не підлягає до задоволення.

При зверненні до суду ОСОБА_4 сплатив 7991,36 грн судового збору.

Судом задоволено вимогу майнового характеру, за яку сплачено судовий збір у розмірі 7022,40 грн, тому в силу статті 141 ЦПК України вказану суму в користь позивача слід стягнути із відповідачки.

Також позивач просить стягнути із відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 20000 гривень, на підтвердження якої надав договір про надання правової допомоги від 22.05.2025 №22/05 із адвокатом Максимвіим В.І. із фіксованою сумою гонорару 20000 грн та платіжну інструкцію про оплату від 02.07.2025.

Відповідач не клопотала про зменшення розміру правової допомоги.

Зважаючи на те, що судом задоволено одну з двох вимог, суд вважає, що із відповідача в користь позивача слід стягнути витрат на правову допомогу у розмірі 10000 гривень.

Разом слід стягнути 17022,40 гривень судових витрат

Керуючись статтями 4,5,12,13, 81, 223, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 17022,40 гривень судових витрат

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , адреса АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. М. Позняк