Справа № 466/9924/24 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1859/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року у складі судді Добош Н.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач не виконав рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79, яке набрало законної сили.

Внаслідок бездіяльності відповідача ОСОБА_1 зазнає тривалої моральної шкоди. Постановою Західного апеляційного господарського суду Львівської області від 30.11.2022 у справі № 914/3502 частково відшкодовано завдану моральну шкоду фермерському господарству «Рисовський» і відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди ОСОБА_1 з тих підстав, що відшкодування такої шкоди повинно розглядатись в судах загальної юрисдикції.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени мають право на відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди порушенням їхніх прав.

Звертає увагу, що надмірна тривалість невиконання відповідачем судового рішення, боротьба за свої права на отримання присудженої земельної ділянки протягом такого тривалого часу виснажує та завдає душевного болю, завдала позивачу душевних страждань, а відтак й моральної шкоди.

У справі, що розглядалась Європейським судом з прав людини по поданій заяві № 29979/04 «Рисовський проти України», у п.47, 48, 60 суд надав висновок стосовно статусу потерпілого від порушення ст.6, п.1 ст.13, ст.1 Протоколу 1 Конвенції, а саме, що одноосібний власник товариства може вважати себе потерпілим від втручання в його особисті права за статтею 1 Першого протоколу в результаті дій, спрямованих проти його товариства.

Станом на сьогоднішній день рішення та наказ суду продовжує невиконуватись. Внаслідок перенесених переживань різко погіршився стан здоров`я, почастішали гіпертонічні кризи, неодноразово ставались серцеві напади, саме після як дії та бездіяльність відповідача повторно були визнані протиправними.

Із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 лютого 2025 року, просив стягнути з відповідача Солонківської сільської ради Львівської області в його користь завдану моральну шкоду за період з 01.01.1995 по 01.01.2019 в розмірі 2400000 грн. (а.с. 131-136).

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає необгрунтованим та незаконним у зв`язку з неповним та неправильним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів та неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.

В апеляційній скарзі звертає увагу, що розпорядженням представника Президента України у Пустомитівському районі від 12.03.1993 №77 його визнано одноосібним фермером із земельною ділянкою площею 4 га землі, яку відповідачем незаконно вилучено і досі не повернуто ігноруючи рішення господарського суду та Європейського суду.

Наказом Господарського суду Львівської області по справі №5/79 від 13.10.1994 зобов`язано відповідача Зубрянську (Солонківську) сільську раду до 13.11.1994 примусово виділити ф/г «Рисовський» 4га землі із ділянки 17 га під розширення землі ф/г, яку відведено в запас з господарства «Львівський», але відповідач відмовився виконати наказ суду та вимоги судового виконавця, про що вказують акти судового виконавця.

Ухвалою Господарського суду по справі №914/1109/19 від 27.01.2020 визнано бездіяльність відповідача у виконані наказу господарського суду №5/79 що привели до порушення права, яке досі не поновлено.

Відтак вважає, що враховуючи вимоги ст. 23, ст. 1167 ЦК України, ст. 56 Конституції України, має право на відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Оскільки його звернення до сільської ради були безуспішними, державний виконавець звернувся з поданням до поліції, у зв`язку з чим порушена кримінальне провадження №04557 від 12.12.2013, яка не розслідується протягом 12 років.

Також, не виконуються рішення Європейського суду по заявах №29979/04 від 20.10.11 по справі «Рисовський проти України»» та рішення по заяві №04594/15 від 2015 року, яка приєднана до справи «Бурмич та інші проти України». Крім цього, у зв`язку з невиконанням наказу прийнята до розгляду і на даний час перебуває на розгляді заява №39827/17 подана 25.05.2017.

На переконання апелянта, Пустомитівський районний суд в оскаржуваному рішенні неправильно встановив обставину про те, що завдана позивачу моральна (немайнова) шкода відшкодована рішенням Європейського суд з прав людини по справі «Рисовський проти України».

Насправді, Європейський суд з прав людини розглядає справи після винесеного рішення Верховним Судом України, однак такого рішення у справі про відшкодування завданої моральної шкоди позивачу не існує, і позов про таке відшкодування до судів не подавався.

Вказане відповідачем рішення Європейського суду з прав людини про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 8000 євро стосується іншої земельної ділянки по державному акту 060378 Б, теж площею 4га. Цим рішеням суд по справі «Рисовський проти України» відшкодував завдану моральну шкоду ОСОБА_1 у зв`язку з нерозглядом позовної заяви про відшкодування матеріальної шкоди (недоотриманих доходів), а разом з тим і завданої моральної шкоди протягом 1994-1995 років, які станом на сьогоднішний день Пустомитівським районним судом ще до кінця не розглянуті.

Просить врахувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати ВС від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц, за яким у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Зазначає, що безумовно матеріальними благами не компенсувати заподіяну йому шкоду, оскільки така безмежна.

При цьому, вважає, що заявлена сума згідно поданого розрахунку, є обґрунтована, так як за вказаний час виконуючи свої обов`язки відповідно до Конституції України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»» відповідач мав би належно виконати наказ господарського суду по справі №5/79 від 13.10.1994 та поновити його порушені права.

Надалі він зможе сплатити соціальні внески, підлікувати своє здоров`я, зменшити фінансові збитки, тому заявлена сума повинна бути присуджена як компенсація шкоди.

Незважаючи на вищенаведені судові рішення та рішення Європейських судів відповідач не зробив жодних висновків про поновлення порушених його прав, а навпаки розділив присуджену земельну ділянку між іншими особами.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року, ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги та присудити згідно поданого розрахунку завдану моральну (немайнову) шкоду в сумі 2 400 000 грн.

16 червня 2025 року представник відповідача Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області подав відзив на апеляційну скаргу, вважає доводи скаржника безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, враховуючи тісний зв`язок між правосуб`єктністю заявника, як фізичної особи та як власника фермерського господарства, дійшов висновку, що з підстав тривалого невиконання рішення суду у справі №5/79 від 13.10.1994, позивачу як одноосібному власнику фермерського господарства «Рисовський» вже відшкодована моральна шкода згідно рішення судів, а саме: рішенням ЄСПЛ "Рисовський проти України" від 20.01.2012 стягнуто моральну шкоду за невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 за період з 1994 року по 20.01.2012, рішеннями у справі №914/2546/20 стягнуто моральну шкоду за період з 20.01.2012 по 06.06.2018 та у справі № 914/3502/21 стягнуто моральну шкоду за період з 06.06.2018 по квітень 2022 року, що охоплює, у тому числі, проміжок часу з 01.01.1995 по 01.01.2019, за який заявлена до стягнення з аналогічних підстав моральна шкода у цій справі, прийшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Згідно із п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Колегія суддів звертає увагу і на судову практику Європейського суду з прав людини, якою визнано, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Судом встановлено, що рішенням Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі, позов задоволено в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та зобов`язано Зубрянську сільську раду до 10.04.1994 виділити фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із 55 га вільних земель запасу (а.с. 141).

Ухвалою суду від 04.09.1996 у даній справі уточнено п. 2 резолютивної частини рішення від 10.03.1994, а саме: зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства Львівське.

Господарським судом Львівської області ухвалою від 09.04.2013 у справі №5/79, здійснено заміну сторони відповідача-1 - Пустомитівської районної державної адміністрації її правонаступником у спірних правовідносинах Головним управлінням Держземагентства у Львівській області.

Ухвалою суду від 17.08.2016 замінено боржника Головне управління Держземагенства у Львівській області на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області у виконавчому провадженні щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 замінено боржника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області на його правонаступника - Солонківську сільську раду Пустомитівського району Львівської області у виконавчому провадженні з примусового виконання дублікату наказу № 5/79, виданого 13.10.1994 Господарським судом Львівської області.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка, згідно дублікату наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 № 5/79, перебуває у комунальній власності Солонківської сільської ради Пустомитівського району, ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 у справі № 5/79 відбулось процесуальне правонаступництво (ст. 334 ГПК України), а саме: заміна сторони у виконавчому провадженні, що передбачає перехід до правонаступника прав та обов`язків сторони боржника у виконавчому провадженні (а.с. 11).

Спеціальним законом, який визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства є ЗУ «Про доступ до судових рішень».

Так, судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, ухвал господарського суду про надання дозволу органам Антимонопольного комітету України на проведення перевірки суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю та/або вчинення передбачених законодавством про захист економічної конкуренції процесуальних дій у вигляді проведення огляду, накладення арешту, опломбовування (опечатування), вилучення, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону (ч. 2 ст. 2 цього Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З відкритого доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 у справі № 914/1109/19 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області визнано бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області по виконанню наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, що призвело до порушення права Фермерського господарства "Рисовський.

У справі № 914/2546/20 Господарський суд Львівської області рішенням від 30.03.2021 позов Фемерського господарства «Рисовський» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди за період з 1994 - 2020 роки задовольнив частково.

Стягнув з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь Фермерського господарства «Рисовський» 131 123,85 грн. моральної шкоди.

Підставою позову, як зазначено у даному рішенні, є те, що рішенням Арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994 фермерському господарству Рисовський присуджено 4 га землі для розширення фермерського господарства, про що виданий відповідний наказ. Зубрянську сільську раду зобов`язано виділити 4 га землі із ділянки 17 га, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас із заготівельного господарства Львівське під розвиток фермерства та видати відповідні документи. При цьому, позивач скористатись своїм правом на землю не зміг, наказ господарського суду №5/79 від 13.10.1994 не виконаний. Європейський суд з прав людини у справі Рисовський проти України констатував порушення ст. 6 п. 1, ст. 13 Протоколу Першого ст. 1 Європейської конвенції про права людини. Невиконання наказу №5/79 від 13.10.1994 призвело до заподіяння фермерському господарству «Рисовський» матеріальної та моральної шкоди.

Згідно із даним судовим рішенням присуджено стягнення моральної шкоди Фермерському господарству «Рисовський» за період з 20.01.2012 по 06.06.2018 із врахуванням того, що позивачу за рішенням Європейського суду з прав людини, остаточне рішення від 20.01.2012 по справі Рисовський проти України відшкодовано 8000,00 євро моральної шкоди, тому суд вважає розумним проводити розрахунок моральної шкоди з 20.01.2012 та кінцевою датою розрахунку моральної шкоди необхідно вважати 06.06.2018, дата підписання акту приймання-передачі земельних ділянок сільсьгосподарського призначення із державної у комунальну власність.

У постанові Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 у справі №914/2546/20 апеляційний суд вказав, що за рішенням Європейського суду з прав людини, остаточне рішення від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» відшкодовано 8000,00 євро моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період з 1994 року по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода вже відшкодована позивачу.

Згідно із даним рішенням Західним апеляційним господарським судом стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Фермерського господарства «Рисовський» 390 000, 00 грн моральної шкоди за період з 20.01.2012 по 06.06.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 914/2546/20, касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства "Рисовський" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.10.2021 у справі № 914/2546/20 закрито.

При цьому, у цій ухвалі Верховний Суд зазначив, що задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 390 000,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період із 1994 року по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода вже відшкодована позивачеві (згідно з рішенням ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі "Рисовський проти України", де ОСОБА_1 відшкодовано 8 000,00 євро моральної шкоди).

У подальшому, рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі № 914/3502/21 за позовом Фермерське господарство «Рисовський» до Солонківської сільської ради Львівської області про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди за період 1997-2022 роки позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто із Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області на користь Фермерського господарства «Рисовський» 304525,00 грн. моральної шкоди.

У рішенні зазначено, що спір виник через порушене право позивача протиправною бездіяльністю відповідача по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994, який виданий на виконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994, згідно з яким зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству Рисовський 4 га землі з ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства Львівське.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на момент прийняття рішення (6500,00 грн./міс.), суд встановив, що правомірним є стягнення з відповідача 304 525,00 грн. моральної шкоди за період з 06.06.2018 по квітень 2022 (до 06.06.2018 сільська рада не вправі була розпоряджатися відповідною земельною ділянкою).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі № 914/3502/21 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 914/3502/21, касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства «Рисовський» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 у справі № 914/3502/21 закрито.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 у справі №914/665/23 у задоволенні позову Фермерського господарства «Рисовський» до Солонківської сільської ради про стягнення завданої моральної шкоди за період з 2010 по 2016 відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 у справі № 914/665/23 залишено без змін.

У постанові зазначено про відсутність на день вирішення справи у позивача права на відшкодування йому моральної шкоди, заподіяної впродовж 2010-2016 років з відповідних підстав для відшкодування такої. Встановлені судом обставини спростовують твердження скаржника, що оскільки рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2020, постановою Західного апеляційного господарського суду №914/2546/20 та рішеннями ЄС з прав людини по справі «Рисовський проти України» встановлено факт протиправної бездіяльності по невиконанню наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994, що призвело до завдання моральної шкоди особистим немайновим правам фермеру ОСОБА_1 , підстав для звільнення від відповідальності відповідача не існує, оскільки в останнього виникло зобов`язання відшкодувати завдану шкоду. Моральна шкода, завдана внаслідок невиконання рішення суду у справі 5/79 в період з 2010 по 2016 роки відшкодована позивачу, що підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (остаточне рішення від 20.01.2012) та рішенням Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у справі № 914/2546/20.

Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі № 914/665/23 рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 914/665/23 залишено без змін.

Верховний Суд в даній постанові зазначив, що рішеннями судів вже було задоволено вимоги позивача про стягнення завданої моральної шкоди за не виконання відповідальною особою рішення суду у справі № 5/79 за період з 2010 року по 2016 рік (84 місяці), що охоплюється змістом заявленого позову.

У рішенні Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 у справі № 914/666/23 судом констатовано, що предметом позову у справі № 914/2546/20 було стягнення моральної шкоди, заподіяної позивачу невиконанням наказу № 5/79 за період з 1994 року по 2020 рік. Західний апеляційний господарський суд встановив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період з 1994 року по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода (8000 євро) вже відшкодована позивачу рішенням Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (остаточне рішення від 20.01.2012). У подальшому рішенням Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у справі № 914/2546/20 стягнуто на користь позивача моральну шкоду за період з 20.01.2012 по 06.06.2018. Отже, рішеннями судів вже було задоволено вимоги позивача про стягнення завданої моральної шкоди на виконання рішення суду у справі №5/79 за період з 1994 року по 2018 рік, що охоплюється змістом заявленого позову (1995- 2009 роки).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2023 рішення Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 у справі №914/666/23 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 914/666/23 рішення Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2023 було залишено без змін.

У цій постанові Верховний Суд також зауважив, що зміст обставин, встановлених у рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012, свідчить про те, що зазначеним судом було враховано порушення немайнових особистих прав заявника ОСОБА_1 як одноосібного власника товариства (фермерського господарства) в результаті дій (бездіяльності), спрямованих проти його товариства. Як наслідок, ЄСПЛ присудив ОСОБА_1 як заявнику 8000 євро відшкодування моральної шкоди (п. 89, пп. (а) ч. 5 резолютивної частини рішення ЄСПЛ "Рисовський проти України" від 20.01.2012; заява № 29979/04).

З огляду на викладене, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що рішенням ЄСПЛ «Рисовський проти України» від 20.01.2012 уже стягнуто моральну шкоду на користь ОСОБА_1 як одноосібного власника ФГ "Рисовський" за невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 за період з 1994 року по 20.01.2012, що охоплює проміжок часу з 1995 року по 2019 рік, за який заявлена до стягнення з аналогічних підстав моральна шкода у цій справі.

Відповідно до п.п. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить беззаперечного переконання про те, що певні правовідносини із відшкодування моральної шкоди позивачу, з підстав, які є аналогічними даному судовому провадженню, вже врегульовані судовими рішеннями, які набрали законної сили, відтак безумовним є те, що на даний час доведеним (констатованим) є факт існування обставин з якими закон пов`язує можливість стягнення моральної шкоди, як грошовий еквівалент внаслідок заподіяння такої.

Іншими словами, відповідний суб`єктний склад правовідносин, їх предмет, як спосіб захисту порушених прав, а найголовніше правова підстава відповідних вимог ФГ «Рисовський», як і самого ОСОБА_1 , неодноразово оцінювалися та перевірялися судами різних інстанцій держави Україна, але не виключно.

З врахуванням наведеного, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що Пустомитівський районний суд Львівської області в оскаржуваному рішенні неправильно встановив обставину про те, що завдана позивачу моральна (немайнова) шкода відшкодована рішенням Європейського суд з прав людини по справі «Рисовський проти України», оскільки Європейський суд з прав людини розглядає справи після винесеного рішення Верховним Судом України, однак такого рішення у справі про відшкодування завданої моральної шкоди позивачу не існує і позов про таке відшкодування до судів не подавався, оскільки із п. 43 рішення ЄСПЛ Справа «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) слідує, що заявник скаржився на тривале невиконання рішення суду 1994 року, яким сільську раду було зобов`язано відвести в натурі земельну ділянку для його фермерського господарства не відповідало пункту 1 статті 6 Конвенції.

У цьому ж рішенні йдеться про те, що рішення суду 1994 року було ухвалено на користь фермерського господарства заявника, а не його самого як фізичної особи, при цьому, відповідно до чинного на той час Закону «Про селянське (фермерське) господарство» заявник міг бути власником фермерського господарства одноособово або спільно з родичами.

У подальшому, надаючи оцінку підставності вимог заявника, суд робить висновок про те, що лише заявник діяв від імені фермерського господарства у взаємовідносинах з органами влади, тоді як інші члени фермерського господарства (якщо такі були) ніколи не заперечували його позиції, у 1992 році саме на його ім`я, як фізичної особи, було виділено спірну земельну ділянку і також на своє ім`я він отримав Державний акт на право користування землею, тому за таких обставин, неприроднім був би висновок, що провадження, у результаті якого було підтверджено право фермерського господарства на земельну ділянку, не було визначальним для цивільних прав і обов`язків самого заявника, відповідно заявник може вважати себе потерпілим від невиконання рішення суду 1994 року, з цих підстав заперечення Уряду було відхилено.

Аналізуючи вказані висновки можна дійти висновку про те, що у цьому випадку Європейський суд з прав людини не проводить паралелі із заявником ОСОБА_1 та ФГ «Рисовський», оскільки вважає таких єдиним суб`єктом, зокрема, у контексті права на відшкодування шкоди.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу фізичної особи - підприємця, не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, яке виникає з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця.

При цьому юридичний статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю як фізичної особи, та жодним чином не обмежує їх.

Суб`єктом права власності може бути фізична особа, оскільки ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення, яке використовується для здійснення підприємницької діяльності.

Зазначене відповідає висловленій позиції Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року, справа № 2-7615/10.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що рішення Європейського суду з прав людини про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 8000 євро стосується іншої земельної ділянки та нерозгляду позовної заяви про відшкодування матеріальної шкоди (недоотриманих доходів), а разом з тим і завданої моральної шкоди протягом 1994-1995 років.

У подальшому, з часу ухвалення рішення Європейським судом з прав людини рішення «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04), суди України різних інстанцій неодноразово розглядали позови ФГ «Рисовський» до відповідних суб`єктів, які у різний час мали статус відповідача у спірних правовідносинах, тобто обов`язок відповідати за пред`явленою вимогою.

У підсумку, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що враховуючи тісний зв`язок між правосуб`єктністю заявника, як фізичної особи та як власника фермерського товариства, позивачу ОСОБА_1 , як одноосібному власнику фермерського господарства «Рисовський» вже відшкодована моральна шкода, з підстав тривалого невиконання рішення суду у справі №5/79 від 13.10.1994.

Зокрема, рішенням ЄСПЛ «Рисовський проти України» від 20.01.2012 на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду за період з 1994 року по 20.01.2012, рішеннями у справі № 914/2546/20 стягнуто моральну шкоду за період з 20.01.2012 по 06.06.2018 та у справі № 914/3502/21 стягнуто моральну шкоду за період з 06.06.2018 по квітень 2022 на користь ФГ «Рисовський», що дає підстави для висновку про те, що за період з 01.01.1995 по 01.01.2019, за який з аналогічних підстав заявлена вимоги про стягнення моральної шкоди у цій справі, позивач ОСОБА_1 отримував моральне відшкодування, як відповідну сатисфакцію порушених прав.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

При цьому, сам лише факт наведення та обгрунтування стороною позивача моральної шкоди чи розміру такої не свідчить про її наявність та не має обов`язком для суду задоволення (часткового чи повного) відповідних вимог.

Таким чином, самих лише тверджень (запевнень) сторони недостатньо для суду у контексті доказування чи спростування тих чи інших обставин, оскільки слідуючи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, а також вимогам ст. 76 ЦПК України доказування здійснюється на підставі даних, які встановлюються відповідними засобами.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з цим, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 , як власник фермерського господарства та фізична особа, отримував відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому у продовж 1995-2019 років, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення його вимог та стягнення моральної шкоди у даній справі, оскільки така відшкодовується одноразово, у даному контексті, за відповідний період та не може за такий відшкодовуватися повторно, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення.

Також спірні правовідносини, як і суб`єктний склад та правова підстава таких, є відмінними від тих, які можуть мати місце у зв`язку з кримінальним провадженням №04557 від 12.12.2013.

Таким чином, місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

За відсутності підстав для стягнення в принципі моральної шкоди, колегія суддів не надає правової оцінки розрахунку та розміру такої, які визначені ОСОБА_1 , у контексті її відповідності принципам справедливості та розумності.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк