Справа № 159/6027/25
Провадження № 2/159/1953/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28 листопада 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого судді - Смалюха Р.Я.,

за участю

секретаря судового засідання - Клевецької О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» або позивач або кредитор або товариство) звернулося з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або відповідач або позичальник або боржник) про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №2658322 від 10.11.2020 у розмірі 44447,50 грн (далі - кредитний договір).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10.11.2020 року між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем у електронній формі було укладено договір про споживчий кредит №2658322, згідно з умовами якого відповідачу на умовах строковості, зворотності та платності було надано фінансовий кредит у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано кредит у розмірі 15000,00 гривень.

02.07.2021 між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Мілоан» укладеного договір про відступлення права вимоги №73-МЛ за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №2658322, що укладений з відповідачем.

Станом на день формування позовної заяви у позичальника існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 44447,50 грн, яка складається з 11250,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 33160,00 грн заборгованості за процентами, 37,5 грн заборгованості за комісіями.

Оскільки на даний час відповідач заборгованість не погасив, керуючись статями 11, 16, 526, 525, 530, 625, 610, 626, 628, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просить стягнути борг у судовому порядку.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою від 01.09.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд справи вирішив здійснювати у змішаній формі, судове засідання у справі призначив на 24.10.2025.

У судове засідання 24.10.2025 учасники справи не прибули. У зв`язку з відсутністю інформації про належне повідомлення відповідача про час, дату і місце судового засідання, розгляд справи суд відклав на 21.11.2025.

13.11.2025 до суду повернулося поштове відправлення R20 яким відповідач повідомлявся про розгляд справи 21.11.2025, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомлений про судовий розгляд

21.11.2025 у судове засідання сторони не прибули. Позивач подав клопотання у якому просив суд слухати справу за його відсутності, проти прийняття заочного рішення не заперечував.

Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.

У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

Зважаючи на зазначені обставини, суд протокольною ухвалою постановив відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, заперечень проти прийняття заочного рішення не висловлював.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи суд встановив такі обставини.

10.11.2020 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 2658322. Цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі позикодавця (п. 6.1). Сума кредиту становить 15000,00 грн (п. 1.2). Кредит надається строком на 30 днів з 10.11.2020. Термін повернення кредиту та сплати комісії - 10.12.2020 (пп. 1.3, 1.4). Комісія за надання кредиту складає 1500,00 грн (п. 1.5.1). Процент за користування кредитом складають 1,25% на день від фактичного залишку кредитних коштів (п. 1.5.2). Нарахування процентів здійснюється з наступного дня за днем видачі кредиту (п. 2.5.2). Якщо після настання дати встановленої у п. 1.4 договору позичальник продовжуватиме користуватись кредитом, проценти йому будуть нараховуватись протягом 60 днів після чого нарахування процентів може бути зупинене. Пролонгація кредиту може бути здійснена позичальником на умовах зазначених у розділі 6 Правил, максимально можливі строки пролонгації становлять - 3, 5 або 15 днів (п. 2.3.1).

Умови договору не містять заборони кредитору здійснювати уступку прав вимоги до боржника за цим договором.

Правила, на які міститься посилання у п. 2.3.1 кредитного договору до позовної заяви не надані, як і не додано доказів ознайомлення позичальника саме з тією редакцією Правил, про які ідеться у п. 2.3.1 кредитного договору.

У реквізитах сторін кредитного договору, та анкеті-заяві на кредит №2658322 від 10.11.2020 в частині позичальника, зазначені прізвище ім`я по батькові відповідача, дата народження, його адреса проживання, РНОКПП, серія і номер паспорта, електронна адреса позичальника, мобільний телефон НОМЕР_1 .

У додатку №1 до кредитного договору сторонами узгоджений графік платежів за договором про споживчий кредит №2658322 від 10.11.2020

Довідкою про ідентифікацію виданою ТОВ «Мілоан» підтверджується, що 10.11.2020 відповідач ідентифікований, підписання договору позичальником здійснювалось у формі одноразового ідентифікатора - S13818, номер телефону на який було відправлено ідентифікатор - НОМЕР_1 .

Копією платіжного доручення №32743368 від 10.11.2020 стверджується, що ТОВ «Мілоан» перерахував відповідачу 15000,00 грн на банківську картку НОМЕР_2 , призначення платежу - «кошти згідно договору 2658322».

Розрахунком заборгованості наданим ТОВ «Мілоан» стверджується, що позичальнику нараховувались проценти до 10.06.2021, крім того позичальник частково сплачував кошти за кредитним договором: 15.11.2020 - 937,50 грн та 1462,50 грн, 03.12.2020 - 300,00 грн, 23.01.2023 - 100,00 грн, 625,00 грн, 100,00 грн, 1528,00 грн, 07.02.2021 - 100,00 грн, 100,00 грн, 625,00 грн, 1528,00 грн, 22.02.2021 - 100,00 грн, 100,00 грн, 1528,00 грн, 09.03.2021 - 1528,00 грн, 100,00 грн, 625,00 грн, 100,00 грн, 26.03.2021 - 625,00 грн, 100,00 грн, 1528,00 грн, 100,00 грн, 10.04.2021 - 100,00 грн, 100,00 грн, 1528,00 грн, 625,00 грн.

Випискою з особового рахунку за кредитним договором стверджується, що у позичальника станом на 24.07.2025 існує заборгованість в розмірі 44447,50 грн з яких: 11250, грн боргу за тілом кредиту, 37,50 грн боргу за комісією, 33160,00 грн боргу за процентами.

02.07.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №73-МЛ.

За цим договором позивачу відступається за плату право грошової вимоги до боржників належні кредитору ( п. 1.1 договору факторингу).

За цим договором кредитор передає, а новий кредитор пиймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості, яка становить 136998863,32 грн. Права вимоги переходять до позивача з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей (п. 6.1, 6.2.3). За відступлення права вимоги позивач сплачує ТОВ «Мілоан» кошти в розмірі 7 334 841,23 грн (7.1).

02.07.2021 між позивачем та ТОВ «Мілоан» підписано Акт приймання-передачі Реєстру боржників до договору факторингу №73-МЛ, відповідно до якого передано 7547 боржників на загальну суму 136998863,32 грн.

Витягом з реєстру боржників від 02.07.2021 за договором факторингу № 73-МЛ підтверджується наявність у переліку під номером 7489 кредитного договору до відповідача, заборгованість по якому складає 44447,50 грн.

Платіжною інструкцією від 02.07.2021 підтверджується сплата позивачем ТОВ «Мілоан» 4000000,00 грн на виконання умов договору факторингу №73-МЛ.

15.07.2025 позивач адресував відповідачу претензію у якій просив погасити кредитну заборгованість за кредитним договором в розмірі 44447,50 грн. Доказів направлення цієї претензії відповідачу. Матеріали справи не містять.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері договірних правовідносин, а саме щодо виконання грошових зобов`язані за умовами кредитного договору.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції на момент укладення кредитного договору, Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Кредитний договір № 2658322 від 10.11.2020 підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «S13818» , який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису. Зазначений підпис підтверджує, що відповідач ознайомився та погодився з усіма умовами договору. Отже, сторони погодили усі істотні умови та уклали в належній формі кредитний договір.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами».

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Отже, відповідач за допомогою електронних засобів, доступ до яких був отриманий ним особисто і за власною ініціативою, ознайомився з усіма умовами кредитного договору, в тому числі з паспортом споживчого кредиту, графіком платежів, мав достатньо часу і можливостей для такого ознайомлення, погодив ці умови, а отже, взяв на себе передбачені договором зобов`язання.

Згідно з частинами 1, 3 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу №73-МЛ від 02.07.2021, відповідно до п. 6.2.3 право вимоги до позивача перейшло у момент укладення договору. Крім того сторони підписали Акт приймання-передачі реєстру боржників. Отже позивач, набув право вимоги до відповідача за кредитним договором №2658322 від 10.11.2020.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Копією платіжного доручення №32743368 від 10.11.2020 підтверджується, що ТОВ «Мілоан» перерахував відповідачу 15000,00 грн на банківську картку НОМЕР_2 , призначення платежу - «кошти згідно договору 2658322».

Строк користування кредитними коштами сплив 10.12.2020.

Отже, позивач має право вимагати сплати суми отриманого і не повернутого кредиту.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Як видно з розрахунку заборгованості відповідач частково сплачував за кредитним договором:

? 15.11.2020 - 937,50 + 1462,50 = 2400,00 грн

? 03.12.2020 - 300,00 = 300,00 грн

? 23.01.2021 - 100,00 + 625,00 + 100,00 + 1528,00 = 2353,00 грн

? 07.02.2021 - 100,00 + 100,00 + 625,00 + 1528,00 = 2353,00 грн

? 22.02.2021 - 100,00 + 100,00 + 1528,00 = 1728,00 грн

? 09.03.2021 - 1528,00 + 100,00 + 625,00 + 100,00 = 2353,00 грн

? 26.03.2021 - 625,00 + 100,00 + 1528,00 + 100,00 = 2353,00 грн

? 10.04.2021 - 100,00 + 100,00 + 1528,00 + 625,00 = 2353,00 грн

Всього було здійснено оплат на суму 16193,00 грн.

У матеріалах справи відсутні підтверджуючі документи, що відповідач пролонговував строк користування кредитом, також відсутні будь-які документи, які б вказували на умови такої пролонгації, шо погоджені відповідачем.

Процентна ставка за кредитом складає 1,25% на день від неповернутої суми кредиту (п. 1.5.2 кредитного договору) до 10.12.2020.

Отже, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1048 ЦК України у відповідача виник обов`язок сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 1,25 % на добу, лише до дня повернення позики - 10.12.2020.

Докази того, що сторони погодили нарахування процентів у розмірі 1,25% на добу після закінчення строку користування кредитом, у матеріалах справи відсутні.

Зазначені висновки суду здійснені з врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, в якій зазначено, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Однак позивач не просить стягнути проценти в порядку ст. 625 ЦК України.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а аза відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов`язався сплатити кредитору комісію в розмірі 1500,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості:

1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом;

2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом;

3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

Відповідно до умов п. 1.4 кредитного договору комісія та кредит мали бут погашені не пізніше 10.12.2020. Отже, усі кошти, які сплачував позичальник до дати погашення кредиту, відповідно до ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування», мали бути спрямовані в першу чергу на погашення нарахованих процентів, а все зо сплачено понад нараховані проценти - на тіло кредиту.

Отже, станом на 15.11.2020 відповідачу мали бути нараховані проценти в розмірі 937,50 грн (15000,00 грн * 1,25% * 5 днів).

Відповідач 15.11.2020 сплатив всього 2400,00 грн.

Отже станом на 15.11.2020 у відповідача існувала заборгованість в розмірі 15000,00 грн тіла кредиту + 937,50 грн нарахованих процентів - 2400,00 грн = 13537,5 грн тіла кредиту.

У період з 16.11.2020 по 03.12.2020 відповідачу мали бути нараховані проценти виходячи з тіла кредиту 13537,50 грн. Отже розмір процентів за цей період складає 3215,16 грн (13537,50 грн тіла кредиту * 1,25% * 19 днів).

Відповідач 03.01.2020 сплатив лише 300,00 грн, а тому у нього існувала заборгованість в розмірі 13537,50 грн тіла кредиту + 2915,16 грн (3215,16 грн нарахованих процентів - 300,00 грн сплачених).

У період з 04.12.2020 по 10.12.2020 (кінцевий строк на який видавався кредит) відповідачу мали бути нараховані проценти в розмірі 1184,53 грн (13537,50 грн тіла кредиту * 1,25% * 7 днів).

Отже, загальний розмір заборгованості станом на день закінчення строку кредитування складав 19137,19 грн:

13537,50 грн за тілом кредиту;

4099,69 грн нарахованих процентів;

1500,00 грн комісії за кредитом.

Всього за період після 10.12.2020 відповідач сплатив коштів на суму - 13 493,00 грн ( 23.01.2021 -2353,00 грн, 07.02.2021 -2353,00 грн, 22.02.2021 -1728,00 грн, 09.03.2021 -2353,00 грн, 26.03.2021 -2353,00 грн, 10.04.2021 - 2353,00 грн).

У матеріалах справи відсутня інформація, що відповідач сплатив нараховані проценти, тіло кредиту та комісію у більшому розмірі ніж зазначено в розрахунку.

Контррозрахунку заборгованості відповідач не надав.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є підставною в частині процентів в розмірі 5644,19 грн (19137,19 грн загальної заборгованості за кредитом - 13493,00 грн сплачених коштів після закінчення строку користування кредитним коштами).

Також суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

За приписами ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Вищевказані процесуальні обов`язки позивачем не виконані.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

На це вказано, зокрема, у пп. 8.16-8.18 Постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20.

У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували, що позикодавець та позичальник продовжували строк користування кредитними коштами після 10.12.2020, умови кредитного договору містять посилання на розділ 6 Правил, де визначені такі умови. Однак ні самих правил, ні доказів того, що відповідач був ознайомлений саме з такою редакцією правил, матеріали справи не містять.

Отже, суд розглянув спір за наявними у матеріалах справи доказами.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором належить задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 5644,19 грн заборгованості за несплаченим процентами, у стягненні заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11250.00 грн, 37,50 грн комісії та 27515,81 грн процентів необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач сплатив судовий збір в мінімальному його розмірі - 2422,40 грн, то його належить стягнути з відповідача в повному обсязі, не залежно від розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги АО «Апологет» від 01.07.2025 №0107, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Усенко М.І. від 29.09.2012, копію ордера від 02.07.2025, копію акта надання послуг від 24.07.2025 відповідно до якого позивач та адвокатське об`єднання засвідчили надання послуг на виконання умов договору про надання правничої допомоги за кредитним договором №2658322 від 10.11.2020 в розмірі 8000,00 грн, копію детального опису наданих послуг від 24.07.2025.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 227/2301/21 містяться правові висновки, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

На переконання суду, надані позивачу послуги були необхідними та пов`язані з розглядом спору.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 8000,00 грн, які підлягають до розподілу.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує положення частини другої статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки суд вирішив стягнути з відповідача 5644,19 грн заборгованості за кредитним договором, що становить 12.70% від суми позову - 44447,50 грн, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 12,70% понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що складає 1016,00 грн (12,70% від 8000,00 грн).

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідає вимогам ч. 2 ст. 141 ЦПК України та правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 22.11.2023 у справі №712/4126/22.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредт-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредт-Капітал» заборгованість за договором про споживчий кредит №2658322 від 10.11.2020 у розмірі 5644,19 грн заборгованості за процентами.

Відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредт-Капітал» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11250.00 грн, за комісією в розмірі 37,50 грн, за процентами в розмірі 27515,81 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредт-Капітал» судовий збір у сумі 2422,40 грн та 1016,00 грн витрат на правничу допомогу.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Заочне рішення може бути переглянуте Ковельським міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування сторін:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредт-Капітал» (79018, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корп 28; );

Відповідач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складене 28.11.2025.

Головуючий:Р. Я. СМАЛЮХ