Провадження № 22-ц/812/2122/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 листопада 2025 року м. Миколаїв

справа № 478/843/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Приватного підприємства «ДАР ЛАНІВ»

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене 29 вересня 2025 року під головуванням судді Томашевського О.О., в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

Приватного підприємства «ДАР ЛАНІВ» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В липні 2021 року Приватне підприємство «Дар Ланів» (далі ПП «Дар Ланів») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , який в подальшому уточнило, шляхом збільшення позовних вимог, про стягнення грошових коштів.

Позивач зазначав, що 06 липня 2018 року ПП «Дар Ланів» видало відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000 грн, у якості майбутніх платежів по орендній платі за 2019 рік по майбутньому договору оренди землі.

Однак, з незалежних від позивача причин, договір оренди так і не був укладений. Отже, відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно збережені кошти. Між тим, грошові кошти відповідачем добровільно повернуто не було.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 89 090,71 грн, з яких: 50 000 грн, - безпідставно збережені кошти, 29 897,56 грн, - інфляційні втрати та 9193,15 грн, - 3% річних та сплачений судовий збір у розмірі 2270 грн.

Узагальнені доводи інших учасників

Під час розгляду справи ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити позивачу в стягненні з нього коштів в розмірі 50 000 грн, посилаючись на те, що отримані ним кошти в сумі 50 000 грн, були орендною платою за земельну ділянку, площею 3,75 га з кадастровим номером: :27:000:0091 за договором оренди, який було визнано недійсним 11 грудня 2019 року на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про незаконну передачу коштів, а тому позовна заява не підлягає задоволенню.

02 вересня 2024 року позивач надав відповідь на відзив, в якому заперечував проти доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву.

Зазначав, що відповідач не надав копії договору який він мав на увазі, та не надав копії договору між ним та ПП «Дар Ланів», та не зазначає його реєстраційних реквізитів та основних умов. Крім того, відповідач не зазначив, чи співпадає розмір орендної плати за 2019 рік по договору, який він мав увазі, з сумою в 50000 грн, зазначеної в видатковому касовому ордері від 06 липня 2018 року.

Також, позивач вказує, що земельна ділянка, на яку посилається відповідач та за яку він отримав 50 000 грн, від позивача в якості орендної плати не належить відповідачу. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 липня 2022 року, на ОСОБА_1 не оформлено жодної земельної ділянки, та не зареєстровано жодного договору оренди.

17 вересня 2024 року позивач надав додаткові пояснення до відповіді на відзив, в яких зазначив, що 28 березня 1995 року було створено ФГ СОЮЗ, де з 08 вересня 2009 року було обрано головою відповідача. З 1996 року ФГ «СОЮЗ» використовує земельну ділянку площею 29 га на території Миколо-Гулаківської сільської ради на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого ОСОБА_2 , для розширення селянського (фермерського) господарства. Загальна площа земельних ділянок господарства складає 50 га.

Між позивачем та відповідачем була досягнута згода про передачу в оренду позивачу вищезазначеної земельної ділянки 29 га, з подальшим укладанням договору оренди. Земельна ділянка була оглянута та встановлені межі ділянки, а згодом позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 50 000 грн. у якості орендної плати за 2019 рік.

Однак, коли позивач приїхав обробляти зазначену земельну ділянку, виявилось що вона вже засіяна іншими невідомими особами. З`ясувавши це, позивач звернувся до відповідача, але останній повідомив про відмову в укладенні договору оренди зазначеної земельної ділянки. Грошові кошти в сумі 50 000 грн. відповідач також відмовився повертати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач обґрунтовує свої вимоги обставинами, які не ґрунтуються на встановлених судом фактах та не доводить перед судом право вимоги безпосередньо до відповідача, а не фермерського господарства, чиї інтереси та від імені якого мав або мав представляти позивач, як голова фермерського господарства у відносинах із позивачем.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) грошових коштів відповідачем, наявності права вимоги саме до нього та, відповідно, обставин, на які позивач посилається у позові як підставу для задоволення позовних вимог. За відсутності можливості встановити підстави отримання відповідачем грошових коштів від позивача, суд позбавлений можливості встановити безпідставність їх отримання та правомірність застосування до правовідносин, які виникли між сторонами саме правового інституту безпідставно набутого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ПП «Дар Ланів», посилаючись на необґрунтованість вказаного судового рішення, неповне встановлення обставин справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що застосований судом стандарт добросовісності був використаний неправильно. Суд, поклавши на позивача відповідальність за відсутність у відповідача прав на земельну ділянку, ігнорував суть правовідносин: позивач діяв на підставі досягнутої згоди з відповідачем, як головою ФГ «СОЮЗ», який:

-мав фактичний контроль над земельною ділянкою (29 га);

-діяв як уповноважена особа господарства;

-прийняв грошові кошти під майбутню оренду.

Таким чином, сплата коштів ґрунтувалась на реальних домовленостях у (цивільному) господарському обігу, а не на усвідомленому порушенні правової

природи угоди. Тобто відсутність формального договору не свідчить про недобросовісність дій позивача, особливо коли відповідач сам підписав видатковий ордер і отримав гроші.

У цій ситуації фактичні дії відповідача створювали враження законності правочину, і позивач не мав об`єктивної можливості перевірити юридичну дефектність такого розпорядження землею. Суд, переклав на позивача обов`язок перевіряти наявність прав у голови господарства, хоча в господарській практиці саме голова ФГ має право вести справи та укладати домовленості, зокрема до моменту укладення письмового договору.

Апелянт зазначає, що висновок суду про «суперечливу поведінку» не має правового підґрунтя та суперечить практиці Верховного Суду.

Суд, посилаючись на постанови Верховного Суду (зокрема, № 127/12240/22 та №185/446/18), зробив висновок, що позивач добровільно прийняв на себе невигідні наслідки, здійснивши платіж, знаючи про відсутність зобов`язання. Проте ці висновки не мають підстав, оскільки позивач виконав платіж на підставі усної угоди, що в цивільних (господарських) відносинах є допустимим до моменту укладення письмового договору.

Договір не був укладений через дії відповідача, який спочатку погодився на оренду, а потім безпідставно відмовився. Верховний Суд зазначає, що «поведінка особи є суперечливою тільки тоді, коли вона зловживає правом або чинить дії, явно спрямовані на обман». У даному випадку, навпаки, саме відповідач ухилився від зобов`язань, а не позивач діяв зловмисно.

Також вказує, що висновок суду про відсутність «абсолютної безпідставності набуття коштів» є суперечливим сам по собі. Суд підтвердив факт отримання коштів, факт не укладення договору оренди, факт неповернення коштів та можливість відповідача як голови ФГ передати земельну ділянку. Ці обставини в сукупності і є повним складом безпідставного збагачення згідно зі статтею 1212 ЦК України. Тому намагання суду обґрунтувати відмову в позові тим, що позивач не довів "абсолютної безпідставності", виглядає як підміна правового змісту статті, що не передбачає такої категорії як «абсолютність».

Апелянт також зауважує, що відповідач додатково отримав 50000 грн. за розпискою безпосередньо від директора ПП «Дар Ланів» Курінної І.В. як фізичної особи, за ту ж земельну ділянку, оскільки загальна сума оренди землі становила100000 грн., а видача готівки від юридичної особи обмежувалась законодавством до 50000 грн. Отриманні від ОСОБА_3 кошти в сумі 50000 грн, також не були повернуті через не укладення договору, що відображено в рішенні Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2025 року у справі №478/848/21, яке залишено в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року.

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надійшов.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.

Як видно з реєстру підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасником справи (т.2 а.с.211), відповідач ОСОБА_1 своєчасно повідомлений про час і місце судового розгляду. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представників. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило. Тому неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення.»

2. Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Фактичні обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є головою ФГ СОЮЗ (т. 1 а.с.145-151).

В користуванні ФГ «СОЮЗ» перебуває земельна ділянка площею 29 га (т.1 а.с.152,153-154).

Зазначені обставини відповідач не заперечував.

Згідно видаткового касового ордеру від 06 липня 2018 року ПП Дар Ланів видало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50 000 грн, із позначкою щодо призначення платежу: за 2019 рік (т.1 а.с.5).

Пред`являючи вимоги про стягнення зазначених 50000 грн., позивач посилався на те, що передав відповідачу 50000 грн. в рахунок оплати майбутнього договору оренди вказаної вище земельної ділянки площею 29 га за 2019 рік.

Заперечуючи проти задоволення позову у відзивах ОСОБА_1 посилався на те, що отримав спірні 50000 грн. в рахунок оплати оренди земельної ділянки площею 3,75 га. (т. 1 а.с. 93, 162)

В подальшому, 25 листопада 2024 року, позивач змінив свою позицію, та посилаючись на те, що не підписував спірний ордер, просив призначити судову почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта від 26 лютого 2025 року № СЕ-19/115-24/24156-ПЧ, підпис у графі «Підпис одержувача» у видатковому касовому ордері від 06 липня 2018 року про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у якості орендної плати за використання земельної ділянки за 2019 рік, в розмірі 50 000 грн, виконаний ОСОБА_1 (а.с.36-40 т.2).

Позиція апеляційного суду

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Подібний висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Подібний висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Так, відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до видаткового касового ордеру відповідач отримав від ПП «Дар Ланів» 50000грн.

Зазначене підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи.

Водночас, суд помилково вважав суперечливою поведінку позивача, зокрема, пред`явлення вимог до відповідача, який є головою фермерського господарства «Союз», а не до самого фермерського господарства, пославшись на те, що земельна ділянка, про оренду якої позивач домовлявся з відповідачем ОСОБА_1 , перебувала в користуванні саме фермерського господарства, а не ОСОБА_1 .

При цьому, суд першої інстанції неправильно застосував висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, , оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

Зокрема, у справі № 127/12240/22 судами встановлено, що позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме півроку, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 37 платежів. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є поповнення карткового рахунку відповідача.

У справі № 185/446/18 апеляційним судом встановлено, що кошти позивачем перераховувались на рахунок відповідача добровільно та без зазначення призначення платежу для ведення спільного бізнесу, придбання товару, тощо.

Між тим, у справі, яка переглядається, у видатковому касовому ордері від 6 липня 2018 року зазначено підставою виплати відповідачу 50000 грн. за 2019 рік.

У письмовій вимогі до ОСОБА_1 директорка ПП «Дар Ланів» вимагала у відповідача повернути отримані ним 50000 грн., які були сплачені підприємством у якості майбутніх платежів по орендній платі за 2019 рік.

Такі ж пояснення щодо сплачених відповідачу коштів позивач зазначив і під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі.

Водночас, пояснення відповідача щодо отриманих 50000 грн є суперечливими, оскільки він спочатку не заперечував отримання цих грошей, зазначивши, що це за оренду іншої земельної ділянки площею 3,75 га, яка належала його брату ОСОБА_4 , а потім взагалі заперечив отримання цих грошей.

Відсутність між сторонами у справі договірних правовідносин, в тому числі оренди землі, відповідач не заперечував.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що послідовні твердження позивача про те, що спірні 50000 грн. були передані ОСОБА_1 , як голові ФГ «Союз» в рахунок оплати майбутньої оренди земельної ділянки площею 29 га за 2019 рік, заслуговують на довіру.

При цьому, колегія також враховує суперечливу поведінку відповідача під час судового розгляду в суді першої інстанції.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що отримання відповідачем, який є головою ФГ «Союз», в користуванні якого перебуває земельна ділянка площею 29 га, 50000 грн. в рахунок оплати майбутньої оренди цієї землі за 2019 рік, та за відсутності між ними договірних відносин, свідчать про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вказаних коштів в порядку статті 1212 ЦК.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 13 листопада 2025 року у справі № 175/679/23, яка є релевантною до зазначених правовідносин.

За такого, вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно утриманих коштів в сумі 50000 грн підлягають задоволенню.

Що стується вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Як зазначалось вище, відповідач на порушення вимог статті 1212 ЦК України станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші в сумі 50000 грн.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, сума боргу може нараховуватись з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Зазначене узгоджується, зокрема, з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 29 897,56 грн, - інфляційні втрати та 9193,15 грн, - 3% річних за період з 6 липня 2018 року по 19 серпня 2024 року.

Обставин, які б свідчили про неправильний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, відповідач не зазначив та доказів на їх підтвердження не надавав.

Тому, відповідно до частини другої статті 625 ЦК інфляційні втрати та проценти підлягають до стягнення виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання (50000 грн) за період, заявлений позивачем, тобто з 6 липня 2018 року по 19 серпня 2024 року.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на надані позивачем докази, не дав належної оцінки доводам позивача, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу обґрунтованою. Тому рішення суду слід скасувати на підставі пункту 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги ПП «Дар Ланів» задоволені повністю, а також розмір судових витрат позивача в суді першої інстанції (2270 грн) та при подачі апеляційної скарги (3633,60 грн), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5903,60 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ДАР ЛАНІВ» задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Приватного підприємства «ДАР ЛАНІВ» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «ДАР ЛАНІВ» () безпідставно отримані 50000 (п`ятдесят тисяч) гривен, інфляційні втрати в розмірі 29 897 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто сім) гривен 56 копійок, 3% річних в розмірі 9193 (дев`ять тисяч сто дев`яносто три) гривні 15 копійок, та 5903,60 (п`ять тисяч дев`ятсот три) гривні 60 копійок судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді: Т.Б. Кушнірова Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 28 листопада 2025 року.