Номер провадження: 22-ц/813/6894/25
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідачі Одеська міська рада, ОСОБА_3

представник Одеської міської ради Славинський Артем Юрійович

представник ОСОБА_3 Шаркова Наталя Робертівна

третя особа - Департамент комунальної власності Одеської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Карташова Артема Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2025 року, постановлена у складі судді Шенцевої О.П., у приміщенні того ж суду,

у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Департаментом комунальної власності Одеської міської ради про скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст рішення суду

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Департаментом комунальної власності Одеської міської ради про скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння - залишено без задоволення.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки заявником не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, та, як вбачається з матеріалів справи, призвести до порушення його прав та законних інтересів, виходячи із змісту заявлених вимог, суд не знаходить підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2025 року про залишення заяви про забезпечення позову без задоволення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не погоджується з зазначеною ухвалою суду, вважає її такою, що прийнято внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а висновки, викладені в ухвалі суду є такими, що не відповідають обставинам справи та поданим разом із заявою доказам у зв`язку із чим така ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про забезпечення позову

Вказує, що предметом позову є вимоги про витребування з чужого незаконного володіння допоміжних приміщень підвалу, які вибули з власності співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 поза їх волею та опинились у комунальній та приватній власності.

Водночас одним з заходів забезпечення позову, про який просить позивач є тимчасовим, до набрання законної сили рішенням суду у справі заборонити органам та особам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 .

Вказаний захід забезпечення позову не є тотожним позовним вимогам та є лише тимчасовим (заборона проводити реєстраційні дії та здійснювати власниками окремі титули власника до набрання законної сили рішенням суду).

Водночас, зважаючи на те, що обидва власника нерухомості станом на момент подання позову набули права власності у протиправний спосіб, існує реальна загроза перетворення спірного майна в інші об`єкти (як наприклад з приміщеннями підвалу № 101, яке наразі приєднане до приміщення квартири АДРЕСА_3 ) та його відчуження з огляду на реєстрацію цього майна в реєстрі за відповідачами.

Більше того, як зазначав позивач та, на противагу доводам суду першої інстанції, надав відповідні докази (листи ДІАМ від 26.02.2025р. № 976/04/18-25, Департаменту культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської ОВА від 28.02.2025р. № 645/10/01-12/2-25/7-ІЗ-10 та від 01.05.2025р. № 1310/10/01-12/2-25/24-ІЗ-10 та МКСК від 29.04.2025 р. № 08/113/53-25) наразі без жодних дозвільних документів відбуваються будівельні роботи зі спірним майном, що може мати наслідком, не тільки погіршення його стану та порушення стану об`єкта Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, а й його знищення чи перетворення в інший об`єкт, що унеможливить виконання рішення суду або ж утруднить його виконання через необхідність залучати співвідповідачів та третіх осіб (у разі відчуження спірних об`єктів) та зміну предмету позову (у разі зміни чи перетворення спірного майна).

Зазначає, що доводи позовної заяви вже свідчать про недобросовісність дій відповідача, оскільки з власності співвласників було виведено допоміжні приміщення підвалу у комунальну та приватну власність.

Зважаючи на викладене, вжиття таких заходів забезпечення позову, як заборона ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам вести у підвальних приміщеннях № 101 та 102 будинку АДРЕСА_1 , а також на прибудинковій території будь-які підготовчі та будівельні роботи та заборони органам та особам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлових підвальних приміщень підвалу № 101, загальною площею 52,7 кв.м. та нежитлових підвальних приміщень № 102, загальною площею 30,1 кв.м., які розташовані у будинку АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у даній справі: попередить неможливість утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння; забезпечить юридичну визначеність щодо спірного нерухомого майна; унеможливить подальше спотворення предмету позову; попередить подальше порушення охоронної зони об`єкта Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО; припинить самовільні будівельні роботи на час розгляду справи.

З іншої ж сторони обидва заходи забезпечення мають тимчасовий характер, який не порушить прав та інтересів відповідачів, а лише до набрання законної сили рішенням суду, зафіксує юридичний статус та фактичний стан спірного майна.

Незважаючи на викладені, підтверджені доказами обставини, суд першої інстанції їх не врахував, проігнорував подані докази та не надав доводам позивача і поданим доказам жодної належної оцінки, у зв`язку із чим прийняв рішення внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, та сформував висновки, що не відповідають обставинам справи та поданим разом із заявою доказам у зв`язку із чим така в силу ст. 376 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про забезпечення позову.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник Одеської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2025 року залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2025 року залишити без змін.

Вказує, що доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильно застосовані судом першої інстанції норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а є лише незгодою апелянта з ухвалою суду першої інстанції.

Явка сторін

Представники відповідачів з`явились до судового засідання та надали свої пояснення, інші учасники справи належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання до суду не з`явились, клопотань про відкладення не подавали, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Суд першої інстанції відмовивши у забезпечені позову зазначив, що оскільки заявником не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, та, як вбачається з матеріалів справи, призвести до порушення його прав та законних інтересів, виходячи із змісту заявлених вимог, суд не знаходить підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20).

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Умовою забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

При вжитті заходів забезпечення позову суд повинен з`ясувати наявність зв`язку між конкретним видом забезпечення позову і позовними вимогами, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Обранням належного заходу забезпечення позову, передбаченого процесуальним законом, дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи або осіб, що не є учасниками справи.

Як слідує з позовної заяви, предметом позову є витребування майна.

Разом з тим, в заяві про забезпечення позову заявником не доведено, підстав для їх вжиття.

Так, заявником належним чином не обґрунтовано, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді, заявленому позивачем, призведе до наслідків, передбачених ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відповідачем унеможливити виконання судового рішення без наведення відповідного підтвердженого обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд зазначає, що в заяві, міститься лише посилання на потенційне порушення прав позивача, від можливих недобросовісних дій відповідачів, при цьому в заяві відсутнє достатнє обґрунтування та докази, які підтверджують доцільність та необхідність термінового забезпечення позову.

Суд, також звертає увагу на те, що позивачем не доведено підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а також співмірність заходів забезпечення позову позовним вимогам.

В даному випадку, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, який через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 по справі № 554/1893/17 достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зазначена правова позиція також викладена в Постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 755/9322/20.

Скаржник стверджує, що у випадку незастосування заходів забезпечення позову, спірне майно може бути перетворено, змінено, відчужено тощо, що унеможливить виконання рішення. Однак скаржник не надав суду ані документального підтвердження намірів відповідачів відчужити майно, ані фактичних даних про подану до державних реєстраторів заяву про державну реєстрацію речових прав, ані договорів, тощо, які свідчили б про безпосереднє здійснення або підготовку таких дій.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач надав лише припущення та ймовірності, а не конкретні, документально підтверджені факти, які б свідчили про наявність неминучої загрози відчуження майна або створення значних перешкод для виконання рішення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, обґрунтовано вказав на відсутність достатніх доказів реального ризику втрати предмета спору та на непропорційність заходів. Такі мотиви відповідають правилам оцінки доказів (ст. 263 ЦПК України). Апеляційна скарга не містить доказів, які б спростовували висновок суду першої інстанції.

Зокрема, скаржник посилається на листи ДІАМ, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, але суд правильно врахував, що такі листи самі по собі не є доказом неминучого настання негативних правових наслідків, які могли б унеможливити виконання рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, що регулюють питання забезпечення позову та обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, і не спростовують правильність висновків суду. Правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04)..

Отже, підстави для вжиття обраних заявником заходів забезпечення позову в цій справі відсутні, а тому ухвала суду першої інстанції є законною.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання судом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 158, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Карташова Артема Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко