Справа № 554/4681/25
провадження № 2/527/883/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про закриття провадження у справі

26 листопада 2025 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Свістєльнік Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Мороз Ю.І.,

в режимі відеоконференції представника позивача Голубенка В.П.,

в режимі відеоконференції представника відповідача Гринихи Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , поданої представником позивача адвокатом Голубенком Володимиром Петровичем до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Глобинський відділ державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою про звільнення майна з-під арешту, в якій просив зняти арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , який накладено старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Олійник О.О., Постановою про відкриття виконавчого провадження від 28 жовтня 2011 року, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 31.10.2011 року за реєстраційним номером обтяження 11783299 реєстратором: Полтавська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, в межах виконавчого провадження №29530328, відкритого на підставі виконавчого листа №2-462, виданого 11.08.2011 Октябрським районним судом м.Полтави про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 33 796,41 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на таке.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 лютого 2011 року у справі №2-462/11, позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 33796,41 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Згідно Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта фізичної особи ОСОБА_1 , їй належить на праві власності: земельна ділянка загальною площею 3,03 га, кадастровий номер :05:000:1272, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресом: с.Романів Луцького району Волинської області; земельна ділянка загальною площею 2,48 га, кадастровий номер :05:000:1273, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресом: Романівська с/рада Луцького району Волинської області; будинок з господарськими будівлями загальною площею 43,3 кв.м., житлова площа 26,2 кв.м, за адресом: АДРЕСА_1 , на які 17.01.2011 року ВДВС Глобинського РУЮ, державний виконавець державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції Надточій Н.О., було вжито заходів забезпечення позову та відкрито виконавче провадження №23731260, в рамках якого накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , та 28.10.2011 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Олійник О.О. було відкрито виконавче провадження №29530328, в рамках якого накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_1 .

В даний час у ОСОБА_1 виникла необхідність оновлення умов Договору оренди земельних ділянок, але зробити цього вона не може, оскільки згідно відомостей Інформаційної довідки в ній зазначено про арешт нерухомого майна.

Зазначив, що згідно листа Київського ВДВС від 22.11.2024, яким проведено накладення арешту на нерухоме майно, повідомлено про направлення виконавчого провадження за належністю відповідно до п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в старій редакції) на підставі заяви стягувана про направлення виконавчого документа за фактичним місцем проживання ОСОБА_1 , тобто до Глобинського ВДВС.

30 грудня 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції Закревським Юрієм Віталійовичем винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме «Фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом». У зазначеній Постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено також і про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення; направлення сторонам та органу, що видав виконавчий документ, копії цієї постанови; можливість оскарження цієї постанови до відповідного суду в 10-денний строк з моменту її одержання.

Про факт виконання Рішення суду, свідчить і відсутність інформації відносно ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі боржників.

Таким чином, виконавче провадження №929530328, відкрите на підставі виконавчого листа №2-462, виданого 11.08.2011 Октябрським районним судом м.Полтави про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 33796,41 грн. є закінченим. В зв`язку із чим, чинність арешту майна боржника, підлягає припиненню зі скасуванням всіх інших заходів із примусового виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 17 червня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

20.06.2025 року надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк». У якому вказано, що АТ КБ «Приватбанк» позов ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі, оскільки вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, що пояснюється наступним. Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 10 лютого 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 33796,41 гривень та судові витрати. В 2011 році Банком був отриманий виконавчий лист та пред`явлений до виконання. 28 жовтня 2011 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №29530328. 15.11.2011 року державний виконавець виніс постанову про направлення виконавчого провадження за належністю відповідно до п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" на підставі заяви стягувана про направлення виконавчого документа за фактичним місцем проживання боржника.

Представник зазначила, що положеннями ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з її майна не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач ОСОБА_1 одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем і вона є боржника за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки питання зняття арешту під час здійснення виконавчого провадження повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Вказала, що позивач не надала суду доказів відсутності заборгованості щодо будь-якого зобов`язання перед банком. Згідно розрахунку заборгованості станом на 08.04.2025 року заборгованість ОСОБА_1 становить 19005,81 гривень, отже на сьогоднішній час заборгованість по кредиту не погашена. Враховуючи все вищенаведене, АТ КБ «Прйватбанк» вважає позовні вимоги не доведеними та не обґрунтованими в яких слід відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у наданому позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, прохала відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у наданому відзиві на позовну заяву.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта фізичної особи ОСОБА_1 , їй належить на праві власності: земельна ділянка загальною площею 3,03 га, кадастровий номер :05:000:1272, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресом: с.Романів Луцького району Волинської області; земельна ділянка загальною площею 2,48 га, кадастровий номер :05:000:1273, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресом: Романівська с/рада Луцького району Волинської області; будинок з господарськими будівлями загальною площею 43,3 кв.м., житлова площа 26,2 кв.м, за адресом: АДРЕСА_1 , на які 17.01.2011 року ВДВС Глобинського РУЮ, державний виконавець державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції Надточій Н.О., було вжито заходів забезпечення позову та відкрито виконавче провадження №23731260, в рамках якого накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , та 28.10.2011 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Олійник О.О. було відкрито виконавче провадження №29530328, в рамках якого накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_1 (а.с.22-25).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 лютого 2011 року у справі №2-462/11, позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 33796,41 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.26-27).

Згідно з листом Київського відділу державної виконавчої служби у м.Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22.11.2024 та 14.10.2025, повідомлено про направлення виконавчого провадження за належністю відповідно до п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в старій редакції) на підставі заяви стягувана про направлення виконавчого документа за фактичним місцем проживання боржника ОСОБА_1 , тобто до Глобинського ВДВС. Додатково повідомлено, що відповідно до вимог Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби, строк зберігання виконавчих проваджень про інші стягнення, переданих до архіву складає три роки, тож згідно вказаного Порядку виконавче провадження № 29530328 знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання (а.с.14,136).

Згідно з листом Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30.10.2025, повідомлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП №30505950 та ВП №30506271 з примусового виконання виконавчого листа №2-462 виданого Окрябрським районним судом 11.08.2011 про стягнення з Філії ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» в Октябрському районі м.Полтава та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 200 грн., крім того, державного мита в сумі 339,96 грн. і витрат по ІТЗ в сумі 120 грн., а всього 459,96 грн. Державним виконавцем 17.01.2012 винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Додатково повідомлено, що відповідно до вимог Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби, строк зберігання виконавчих проваджень про інші стягнення, переданих до архіву складає три роки, тож вказані виконавчі провадження знищені у зв`язку із закінченням строку зберігання (а.с.138).

Відповідно до виписки та розрахунку заборгованості у ОСОБА_1 наявна непогашена заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилалась на те, що їй на праві власності належить майно, на яке постановою державного виконавця накладений арешт. Позивач зазначала, що вона не є боржником у виконавчому провадженні, оскільки нею борг погашено, крім того виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на все майно було завершено на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Та знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Аналогічні положення містяться і у статті 56 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд доходить висновку про те, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За таких обставин суд приходить до висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивачем не спростовано належними доказами, що арешт накладено на її майно, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18, у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 206/2832/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Таким чином, в разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.

Виходячи із вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст. 255-256, 260, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , поданої представником позивача адвокатом Голубенком Володимиром Петровичем до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Глобинський відділ державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про звільнення майна з-під арешту - закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ю. М. Свістєльнік