Справа № 570/4596/25
Номер провадження 2/570/2155/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

25 листопада 2025 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Гладишевої Х.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярошик І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна»« до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

09.09.2025 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернулося Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Граве Україна»« (далі - позивач) із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про відшкодування шкоди.

Короткий зміст заяв по суті справи.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму витрат сплаченого майнового відшкодування в розмірі 11 355,51 грн., судові витрати у розмірі 3028 грн. 00 коп. та 6 000 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних із оплатою професійної правової допомоги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 20.05.2024 року між ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»« та ТОВ «Кий Авто Центр» укладено договір добровільного страхування «Граве Каско» №101111295 майнових інтересів власника автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

23.08.2024 року о 17 год. 24 хв. на 322 км + 600 а/д Київ-Чоп поблизу н.п. Біла Криниця Рівненського району Рівненської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Рівненського районного суду Рівненської області (справа №570/4424/24) від 03.10.2024 року, дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_1 та останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений транспортний засіб страхувальника.

Відповідно до Звіту №24/0494 від 07.09.2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 43 472,89 грн., а відповідно до рахунку №ЕлюС-0023823 від 28.08.2024 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 54 828,40 грн.

Вказана вище дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, про що 17.09.2024 року фахівцями ПрАТ «СК «Граве Україна»« було складено страховий акт №11.98040772.2/KOS, відповідно до якого загальний розмір страхового відшкодування становив 54 828,40 грн.

Відповідно до платіжної інструкції № від 18.09.2024 року ПрАТ «СК «Граве Україна»« виплатило страхове відшкодування за ремонт транспортного засобу «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в розмірі 54 828,40 грн.

Так, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «УПСК» відповідно до Полісу №АТ/5685803, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 160 000,00 грн., франшиза складає 0,00 грн.

ПрАТ «СК «Граве Україна»« звернулося до ПрАТ «УПСК» з заявою про страхове відшкодування. В результаті розгляду такої заяви ПрАТ «УПСК» виплатило ПрАТ «СК «Граве Україна»« страхове відшкодування в розмірі 43 472,89 грн.

З урахування вимог ст.1194 ЦК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить за розрахунком позивача 11 355,51 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 13.11.2024 року направлено відповідачу претензію вих.№1115-101111295 від 13.11.2024 року, однак жодних дій зі сторони відповідача з метою відшкодування збитків здійснено не було

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.09.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито спрощене провадження у даній справі, призначено судове засідання з участю сторін на 09:15 год. 14.10.2025 року.

17.09.2025 року від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 14.10.2025 року в режимі відеоконференції.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26.09.2025 року клопотання представника позивача задоволено та постановлено проводити судове засідання, призначене на 14.10.2025 року в режимі відеоконференції.

19.10.2025 року від представника позивача надійшла заява про стягнення з відповідача понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

14.10.2025 року судовий розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 10:00 год. 25.11.2025 року.

29.10.2025 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника або в режимі відеоконференції. У вказаній заяві представник позивача також зазначив про те, що він позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

У судове засідання 25.11.2025 року сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи, в матеріалах справи наявні клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач на неодноразові виклики суду в судові засідання не з`явився, жодних клопотань та заяв до суду не направляв, відзив на позовну заяву до суду не направляв. На відому суду адресу відповідача неодноразово направлялися судові виклики, які поверталися до суду не врученими із зазначенням причин повернення «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «за вказаною адресою адресат відсутній».

Так, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та з метою не допущення порушення права учасників на справедливий розгляд справи в розумні строки, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що наявні в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що 20.05.2024 року між ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»« та ТОВ «Кий Авто Центр» укладено договір добровільного страхування «Граве Каско» №101111295 майнових інтересів власника автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

/Згідно повідомлення про випадок з транспортним засобом ОСОБА_2 від 26.08.2024 року, схеми місця ДТП від 23.08.2024 року, відповіді від Національної поліції України №974282, а також постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 30.10.2024 року (витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень) та даних сайту «Судової влади України», з якого вбачається, що в провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебувала справа №570/4424/240 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , яка розглянута 03.10.2024 року, висновується, що 23.08.2024 року о 17 год. 24 хв. на 322 км + 600 а/д Київ-Чоп поблизу н.п. Біла Криниця Рівненського району Рівненської області водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом автомобілем марки «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_3 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу вчасно реагувати на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Рівненського районного суду Рівненської області (справа №570/4424/24) від 03.10.2024 року, яка узгоджується з даними сайту «Судової влади України», з якого вбачається, що в провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебувала справа №570/4424/240 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , яка розглянута 03.10.2024 року, встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_1 , а саме п.2.3 б ПДР України та ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

28.08.2024 року ПрАТ`Страхова компанія «Граве Україна»« звернулася до СПД «Горобець Ю.М.» із заявою про виконання звіту по визначенню матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Згідно вказаного Звіту №24/0494 від 07.09.2024 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 28.08.2024 року складає 43 472,89 грн. Також до Звіту додається акт огляду транспортного засобу №24/0494 від 28.08.2024 року, ремонтна калькуляція №24/0494 від 28.08.2024 року, аркуш перевірки даних №24/0494 від 28.08.2024 року, фото пошкоджень транспортного засобу, фото-витяг з мережі Інтернет щодо вартості автомобіля.

Згідно рахунку ТОВ «ВіДіЕліт» №ЕлюС-0023823 від 28.08.2024 року ТОВ «КИЙ АВТО ЦЕНТР» оплатило ТОВ «ВіДіЕліт» за товари, роботи, послуги згідно наряду-замовлення щодо здійснення ремонтних робіт автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 54 828,40 грн.

17.09.2024 року ТОВ «КИЙ АВТО ЦЕНТР» звернулося до ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»« з заявою №4220 від 17.09.2024 року про виплату страхового відшкодування згідно Договору «Граве Каско» №101111295.

Згідно страхового акту №11.98040772.2/KOS від 17.09.2024 року ПрАТ`Страхова компанія «Граве Україна»« прийнято рішення про виплату ТОВ «ВіДіЕліт» шляхом безготівкового перерахунку в якості страхового відшкодування суму у розмірі 54 828,40 грн., такий перерахунок підтверджується платіжною інструкцією № від 18.09.2024 року.

Так, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «УПСК» відповідно до Полісу №АТ/5685803 23.10.2024 року ПрАТ`Страхова компанія «Граве Україна»« звернулося до ПрАТ «УПСК» з заявою про страхове відшкодування на суму 54 828,40 грн.

ПрАТ «УПСК» перерахувало ПрАТ`Страхова компанія «Граве Україна»« страхове відшкодування згідно Акту №037/037029114/24/1 за автомобіль Держ.номер: НОМЕР_2 у сумі 43 472,89 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №162228062 від 12.11.2024 року.

Таким чином, до ПрАТ «СК «Граве Україна»« перейшло право вимоги до відповідача на підставі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» - в порядку суброгації.

Позивачем 13.11.2024 року направлено відповідачу претензію за вих.№1115-101111295 від 13.11.2024 року про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить за розрахунком позивача 11 355,51 грн., однак таку претензію відповідач проігнорував, шкоду не відшкодував.

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Частиною першою статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно положень ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у повному обсязі на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором (п.3 ч. 1 ст.988 ЦК України).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року N 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи

Згідно зі ст.28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для повного відшкодування шкоди позивачу.

Як встановлено на час розгляду справи, згідно Звіту №24/0494 від 07.09.2024 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 28.08.2024 року складає 43 472,89 грн.

Водночас, як вбачається з рахунку ТОВ «ВіДіЕліт» №ЕлюС-0023823 від 28.08.2024 року ТОВ «КИЙ АВТО ЦЕНТР» оплатило ТОВ «ВіДіЕліт» за товари, роботи, послуги згідно наряду-замовлення щодо здійснення ремонтних робіт автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 54 828,40 грн.

Згідно страхового акту №11.98040772.2/KOS від 17.09.2024 року ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»» виплатило ТОВ «ВіДіЕліт» шляхом безготівкового перерахунку в якості страхового відшкодування суму у розмірі 54 828,40 грн. на запчастини та ремонт автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується платіжною інструкцією № від 18.09.2024 року.

При цьому, 23.10.2024 року ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»» звернулося до ПрАТ «УПСК» з заявою про страхове відшкодування на суму 54 828,40 грн.

ПрАТ «УПСК» перерахувало ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»» страхове відшкодування згідно Акту №037/037029114/24/1 за автомобіль Держ.номер: НОМЕР_2 у сумі 43 472,89 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №162228062 від 12.11.2024 року.

Таким чином, оскільки ПрАТ «УПСК» виплатила позивачу страхове відшкодування у сумі 43 472,89 грн., яка є недостатньою для повного покриття шкоди, яка завдана саме з вини водія ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з останнього на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди в сумі 54 828,40 грн. та страховою виплатою в сумі 43 472,89 грн., яка складає 11 355,51 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, при вирішенні вказаної справи суд звертає увагу на позицію висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 листопада 2024 року у справі №442/6010/22 (провадження №61-4511св24), що відповідач як особа, яка винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц (провадження №61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі №587/1080/16-ц (провадження №61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі №370/2787/18 (провадження №61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі №753/4696/16-ц (провадження №61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі №755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі №756/2632/17 (провадження № 61-12032св19) тощо.

Також, суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом в постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), де зазначено, що саме особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2022 року у справі №497/470/2021 (провадження № 61-20047св21).

Тобто особа, діями якої завдана шкода та яка застрахувала свою цивільну відповідальність, є належним відповідачем у справі, оскільки у разі недостатності виплаченої потерпілому суми страхової виплати, вона є зобов`язаною особою зі сплати різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В той же час, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності) може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди) відповідальності.

Так, судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації.

У зв`язку із заміною сторони кредитора в межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої ним шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, винної у ДТП, якою є відповідач ОСОБА_1 .

Разом з тим, суду, зі сторони відповідача, не надано доказів щодо факту оспорення розміру страхової виплати, яку просить стягнути позивач як різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи, що на підставі наявних в справі доказів судом установлено те, що дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено застрахований транспортний засіб «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , сталася з вини водія ОСОБА_1 , ПрАТ «УПСК», з якою у винуватця ДТП був укладений договір цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів за шкоду заподіяну майну третіх осіб, виплатило страхове відшкодування не в повному обсязі, а матеріали справи не містять жодних доказів здійснення відповідачем відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою в сумі 11 355,51 грн., суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим, підтверджуються матеріалами справи, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що ПрАТ «УПСК» виплатило позивачу страхове відшкодування у сумі 43 472,89 грн., яка є недостатньою для повного відшкодування шкоди, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактично сплаченої вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою виплаченого страхового відшкодування, що становить 11 355,51 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 028,00 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Представник позивача адвокат Синюк С.Л. 19.10.2025 року звернувся до суду з заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»» понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Свою вимогу представник позивача обґрунтовує тим, що ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»» не є фахівцем у галузі права, тому для захисту своїх прав та інтересів звернулося до АБ «Синюк та партнери». Вказані сторони уклали Договір про надання правової допомоги, в тому числі, по події, яка мала місце 23.08.2024 року, де страхова компанія провела виплату страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Правнича допомога, обумовлена Договором, надається адвокатом Синюком С.Л. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №6423/10 від 15.02.2018 року).

На обґрунтування суми витрат на правничу допомогу, представником позивача надано Договір про надання правової допомоги №27 від 22.07.2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №6423/10, ордер на надання правничої допомоги ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна»» від 22.07.2024 року, Акт виконаних робіт від 08.10.2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних для надання правової допомоги від 08.10.2025 року, рахунок-фактуру №30 від 02.09.2025 року про оплату юридичних послуг до Договору №27 від 22.07.2024 року, платіжну інструкцію №2 від 02.10.2025 року про сплату за юридичні послуги зг. р/ф №30 від 02.09.2025 року, відповідно до Договору №27 від 22.07.2024 року.

Так, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що: «у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Така позиція також знаходить своє підтвердження у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2025 року (справа №275/150/22, провадження №61-13766св24).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 22.10.2025 року (справа №761/415/24, провадження №61-6667св25), Верховний Суд висловив свою позицію про те, що за відсутності клопотання іншої сторони суд не може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, у разі часткового задоволення позову суд може застосувати критерії співмірності та пропорційності витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується із висновками Великої плати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19, провадження № 14-65цс22, від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20, провадження № 14-55цс22, від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22, провадження № 12-4гс24, від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23, провадження № 14-50цс24, від 02 квітня 2025 року у справі №925/457/23, провадження №12-33гс24.

Верховний Суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Так представником позивача заявлено вимогу про стягнення понесених судових витрат, зокрема щодо надання професійної правничої допомоги у розмірі 6 000,00 грн. Представник позивача належним чином обґрунтував та надав достатні докази на підтвердження наданих адвокатських послуг позивачу та понесення відповідних витрат.

Разом з тим, відповідач жодних заяв та клопотань, в тому числі щодо зменшення розміру стягнення суми витрат на правничу допомогу, до суду не подавав.

Таким чином, з огляду на відсутність доказів зі сторони відповідача, які б стверджували суд у необхідності зменшення розміру відшкодування витрат на надання правничої допомоги позивачу, з огляду на принцип змагальності сторін і необхідність доведення певних обставин саме відповідною стороною процесу, суд вважає обґрунтованими вимоги представника позивача про стягнення з відповідача судових витрат на надання правничої допомоги у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259. 263-265, 268, 274, 280, 354, ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна»« до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна»« суму витрат сплаченого страхового відшкодування в розмірі 11 355 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят п`ять) грн. 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна»« судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна»« судові витрати на надання правничої допомоги у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським районним судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Сторони справи:

позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Граве Україна»«, , юридична адреса місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 65;

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не відомий, адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 01 грудня 2025 року.

Суддя Гладишева Х.В.