ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8570/25 Справа № 202/331/24 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Марченко Н.Ю.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогою про стягнення грошової компенсації частини вартості транспортного засобу «CHEVROLET», модель «CAPTIVA», 2010року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номерний знакНОМЕР_2 , в розмірі 180000,00грн, припинивши її право спільної сумісної власності на це майно.

Існування таких вимог позивачка обґрунтовувала тим, що вона з 30 квітня 2011року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який був розірваний рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 листопада 2023року.

В період шлюбу у жовтні 2019року за спільні кошти ними був придбаний автомобіль марки «CHEVROLET», модель «CAPTIVA», 2010року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номерний знакНОМЕР_2 .

05 листопада 2019року вказаний транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою оцінювача № 28-12-23 від 28 грудня 2023року середня ринкова вартість такого транспортного засобу становить 360 000,00грн.

Оскільки спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка вважала, що вона має право власності на частину цього майна, а тому в порядку поділу майна подружжя слід стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 180 000,00грн, припинивши її право власності на це майно.

Під час підготовчого провадження ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання автомобіля марки «CHEVROLET», модель «CAPTIVA», 2010року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , його особистою приватною власністю.

Свої зустрічні позовні вимоги відповідач обґрунтував тим, що вказаний транспортний засіб був придбаний за його особисті кошти.

Так, у період з 2006року по вересень 2007року він мав на депозитних рахунках в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» грошові кошти на загальну суму 7 617,88 доларів США.

У грудні 2007року до нього звернувся його знайомий ОСОБА_3 із проханням позичити йому грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США строком на один рік до 18 грудня 2008року.

Оскільки він мав зазначену грошову суму, то погодився на вказану пропозицію та надав ОСОБА_3 у позику грошові кошти, про що останній власноруч написав розписку. В зазначений термін ОСОБА_3 повернув кошти.

Далі у жовтні 2010року до нього звернувся інший його знайомий ОСОБА_4 із проханням позичити грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США до кінця 2019року, на що він погодився, оскільки мав таку грошову суму, яка складалася з раніше повернутих йому ОСОБА_3 коштів та накопичених із заробітної плати. ОСОБА_4 також склав розписку та в зазначений термін останній повернув суму позики.

Саме на зазначені кошти ним під час шлюбу був придбаний спірний автомобіль.

Тому позивач за зустрічним позовом вважав, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025року первісний позов задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль марки «CHEVROLET», модель «CAPTIVA», 2010року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номерний знакНОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини вартості транспортного засобу «CHEVROLET», модель «CAPTIVA», 2010року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номерний знакНОМЕР_2 , в розмірі 180 000,00грн.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на автомобіль марки «CHEVROLET», модель «CAPTIVA», 2010року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номерний знакНОМЕР_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що спірний транспортний засіб був набутий сторонами під час шлюбу, а тому діє презумпція віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, в межах заявлених позовних вимог, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості частин спірного автомобіля. Натомість відповідачем за первісним позовом не спростовано належними і допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль. Наявність у відповідача за первісним позовом оригіналів боргових документів (розписок) та пояснення свідків не свідчать про придбання ним за особисті кошти спірного автомобіля.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

10 липня 2025року ОСОБА_2 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025року.

В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а саме розпискам від 18 грудня 2007року про отримання ОСОБА_3 в борг грошових коштів в розмірі 6000,00 доларів США та від 08 жовтня 2010року про отримання ОСОБА_4 в борг грошових коштів в розмірі 10 000,00 доларів США, які були ними повернуті у визначений договором строк, та які в подальшому були використані відповідачем за первісним позовом для придбання спірного автомобіля.

Заявник вважав, що наданий позивачкою звіт оцінювача про вартість спірного транспортного засобу, який суд першої інстанції прийняв до уваги, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки вартість зазначена у звіті не відповідає її дійсній вартості на час розгляду справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка за первісним позовом заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

16 липня 2025року судді ухвалою Дніпровського апеляційного суду витребувано з Індустріального районного суду міста Дніпра цивільну справу; та 28 липня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2025року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025року.

25 вересня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 15?? год 18 листопада 2025року.

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2011року /а.с.7/.

Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 листопада 2023року шлюб між сторонами був розірваний /а.с.103-104/.

За час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль марки «CHEVROLET», модель «CAPTIVA», 2010року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номер НОМЕР_2 , який 05 листопада 2019року був зареєстрований за ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /а.с.6/.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

У своїх висновках про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції керувався презумпцією спільності права власності подружжя на спірне рухоме майно, набутого ними в період шлюбу, з огляду на що виснував, що вказане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 не спростовано належними і допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019року у справі № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024року у справі № 523/14489/15-ц).

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025року у справі № 522/11159/21, від 24 жовтня 2024року у справі № 753/10230/20, від 11 вересня 2024року у справі № 487/2337/22).

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а в разі недосягнення згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022року у справі № 209/3085/20, від 23 січня 2024року у справі № 523/14489/15-ц).

Отже, рівність часток подружжя під час поділу майна обумовлена обсягом спільного майна та його вартістю.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку, а тому для дотримання такого принципу необхідно встановлювати увесь обсяг набутого подружжям майна та досліджувати його вартість.

Встановивши, що спірний транспортний засіб був набутий сторонами під час шлюбу, а тому на нього поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог, дійшов правильного висновку про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного рухомого майна та стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивачки за первісним позовом грошової компенсації вартості частин спірного автомобіля.

Водночас належність вказаного майна до особистої приватної власності ОСОБА_2 не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за яким частки подружжя є рівними, не спростована.

Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_2 , на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне рухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_2 , в тому числі, що це майно було придбано за його особисті кошти, отримані від позики, дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати вказане рухоме майно особистою приватною власність ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а саме розпискам від 18 грудня 2007року про отримання ОСОБА_3 в борг грошових коштів в розмірі 6 000,00 доларів США та від 08 жовтня 2010року про отримання ОСОБА_4 в борг грошових коштів в розмірі 10 000,00 доларів США, які спростовують презумпцію спільності майна подружжя, не приймаються до уваги, оскільки суд першої інстанції дослідивши надані сторонами докази, в тому числі розписки надані відповідачем за первісним позовом, правильно оцінивши їх в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на зазначене майно.

Водночас наведені висновки про придбання спірного автомобіля за спільні кошти узгоджуються із фактичними обставинами у даній справі щодо фактичних дій сторін по визначенню за кожним із подружжя права власності на частку такого майна.

Оскільки ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні його вимог про визнання особистої приватної власності на спірне рухоме майно.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачкою за первісним позовом звіт оцінювача про вартість спірного транспортного засобу, який суд першої інстанції прийняв до уваги, є неналежними та недопустимими доказами, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні, оскільки заперечуючи проти вказаних доказів відповідач за первісним позовом інших доказів в суд першої інстанції не надав, що є його процесуальним обов`язком, також не повідомив про наявність таких доказів чи неможливість їх своєчасного надання. Водночас від відповідача за первісним позовом не надходило клопотань до суду першої інстанції про призначення відповідної товарознавчої експертизи судом. За таких умов посилання в апеляційному суді на звіт про оцінку рухомого майна чи на відомості про технічний стан спірного транспортного засобу як на підставу для зміни рішення не може бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб заявник надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 червня 2025року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2025року.

Судді: