Житомирський апеляційний суд
Справа №290/1084/24 Головуючий у 1-й інст. Ковальчук М. В.
Категорія 20 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 290/1084/24 за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Крижанівського Олега Анатолійовича до Миропільської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на майновий пай та зобов`язання вчинення дій,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Крижанівського Олега Анатолійовича на заочне рішення Романівського районного суду Житомирської області від 13 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчука М.В. у селищі Романові,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року представник позивачки адвокат Крижанівський О.А. звернувся з даним позовом, в якому просив, визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай), розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів в межах території Миропільської селищної територіальної громади Житомирського району Житомирської області в порядку паювання земель, що перебували в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» (далі КСП «Колос») та зобов`язати цей орган місцевого самоврядування виділити їй спірну земельну частку (пай) в межах території зазначеної територіальної громади.

Позов мотивував тим, що з 15 липня 1985 року ОСОБА_1 було прийнято в члени колгоспу імені Котовського с. Мала Козара та призначено на посаду головного бухгалтера. У 1989 році при реорганізації колгоспу було утворено окремі сільськогосподарські артілі (колгоспи): імені Котовського с. Мала Козара та «Комуніст» с. Пилипо Кошара. У 1992 році колгосп «Комуніст» було реорганізовано в КСП «Колос».

На момент видачі КСП «Колос» державного акту на право колективної власності на землю від 20 червня 1996 року ОСОБА_1 була його членом, проте, з невідомих причин її не було включено до списку громадян-членів КСП «Колос», що додається до державного акту.

Представник вказував, що ОСОБА_1 довідалася про порушення її прав з листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 11 квітня 2024 року, з якого стало відомо, що остання не була включена до вищезазначеного списку осіб.

З метою відновлення її права на земельну частку(пай) та виділення у подальшому в натурі їй земельної ділянки за рахунок інших земель резервного фонду, він звернувся до суду із даним позовом.

Заочним рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 13 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивачки просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Представник вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, щодо відхилення вище вказаних письмових доказів у справі, адже у трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_1 від 15 листопада 1969 року та архівному витягу № 114-01/07-03 від 13 березня 2024 року зазначено період прийняття позивачки в члени КСП, а архівна довідка № 06-02/01-28 від 23 січня 2025 року підтверджує, що у період розпаювання земель її не було виключено із членів КСП.

Крім того, вважає помилковими мотиви суду щодо відхилення вищевказаних письмових доказів із тих підстав, що паспортні дані ОСОБА_1 не співпадають з наданими документами, адже всі ці архівні документи формувалися згідно наданого паспорта позивачки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні у режимі відеоконференції представник позивача адвокат Крижанівський О.А. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення про задоволення позову, і надав пояснення, які відповідають змісту позовних вимог та доводам апеляційної скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що станом на 20 червня 1996 року - на час видачі КСП «Колос» державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 була членом останнього. А враховуючи її відсутність у списках пайовиків під час розпаювання, суд дійшов висновку, що право ОСОБА_1 , як співвласника колективної власності на земельну частку (пай) не виникло та не набуте відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Крім того, суд врахував, що вимог щодо включення позивачки до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю, позивачка не заявляла, рішення щодо її невключення у такі списки остання не оскаржувала. За вказаних обставин суд вважав, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з огляду на таке.

Судом установлено, що на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ЖТ-07-13-000022 від 20 червня 1996 року КСП «Колос» було передано у колективну власність 929,4 га землі для сільськогосподарського використання відповідно до рішення Малокозарської сільської ради народних депутатів від 10 серпня 1995 року № 5. Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1 (а.с.19-21).

Додатком № 1 до державного акту визначено «Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства», що мають право на земельну частку (пай) (а.с.22-23). У списку осіб, доданому до вказаного державного акту на право колективної власності на землю, ім`я ОСОБА_1 відсутнє.

Згідно копії листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 11 квітня 2024 року № 29-6-0.6-1433/2-24, в «Документації по паюванню земель, переданих у колективну власність КСП «Надія» Великокозарської сільської ради Дзержинського району Житомирської області» та «Проектно-технічної документації із землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам членам реформованого КСП «Надія» на території Великокозарської сільської ради Дзержинського району Житомирської області» ОСОБА_1 відсутня в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай) реформованого КСП «Надія».

Відповідно до Додатку № 1 до державного акту на право колективної власності на землю серії ЖТ-07-13-000022, виданого КСП «Колос» с. Пилипо Кошара Малокозарівської сільської ради Дзержинського району Житомирської області, ОСОБА_1 відсутня в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай) КСП «Колос» (а.с.16-17).

Як убачається із копії Архівного витягу, зокрема, протоколу № 10 засідання правління колгоспу ім. Котовського с. Мала Козара від 30 липня 1985 року, було задоволено заяву ОСОБА_1 про прийняття в члени колгоспу та на посаду головного бухгалтера з 15 липня 1985 року; протоколу № 7 засідання правління КСП «Колос» від 05 листопада 1995 року, було прийнято рішення про задоволення заяви головного бухгалтера ОСОБА_1 про звільнення з посади у зв`язку із сімейними обставинами (а.с.24-25).

Згідно копії повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 05 червня 2024 року № 2068/35-24, в матеріалах, які входять до складу наявної у Відділі № 1 «Документації по паюванню земель, переданих у колективну власність КСП «Колос» Малокозарської сільської ради Дзержинського району Житомирської області», згідно додатку до розпорядження голови Дзержинської районної державної адміністрації від 12 березня 1997 року № 75 «Розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах» розмір земельної частки (паю) по даному господарству становить 4,40 умовних кадастрових гектарів (а.с.26).

Відповідно до копії Архівної довідки, виданої архівним відділом Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 23 січня 2025 року № 06-02/01-28, в архівному фонді сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колос» (далі СТОВ «Колос») с. Пилипо Кошара Романівського району Житомирської області у книгах протоколів засідань правління та загальних зборів членів КСП «Колос» с. Пилипо Кошара Дзержинського району Житомирської області за 1995-1996 роки рішень про виведення з членів підприємства ОСОБА_1 не виявлено (а.с.72).

Згідно копії архівної довідки, виданої архівним відділом Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 23 січня 2025 року № 06-03/01-28, відповідно до протоколу зборів колгоспників колгоспу імені Котовського с. Мала Козара від 01 березня 1989 року № 1 колгосп імені Котовського с. Мала Козара роз`єднано і утворено два самостійних господарства імені Котовського с. Мала Козара та «Комуніст» с. Пилипо Кошара. Відповідно до протоколу загальних зборів колгоспників колгоспу «Колос» від 14 листопада 1992 року № 4, на базі колгоспу «Комуніст» с. Пилипо Кошара створено КСП «Колос». Відповідно до протоколу загальних зборів членів КСП «Колос» від 23 лютого 2000 року № 2, КСП «Колос» реорганізовано в СТОВ «Колос» (а.с.72 зворот).

Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджено, що СТОВ «Колос» (ідентифікаційний код в ) припинило свою діяльність 10 березня 2010 року (а.с.73).

За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 5 статті 12 ЦПК України передбачено, що на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та вищевказаного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акту.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду у судах. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акту на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як було встановлено вище, у списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, що додається до державного акту на право колективної власності на землю серії ЖТ-07-13-000022 від 20 червня 1996 року, ОСОБА_1 відсутня.

Наявні в матеріалах справи копія трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 15 листопада 1969 року та архівний витяг № 114-01/07-03 від 13 березня 2024 року не підтверджують факт прийняття ОСОБА_1 у члени КСП «Колос» та її роботи у даному господарстві, оскільки дані, що містяться в цих правовстановлюючих документах не збігаються з даними, зазначеними у паспорті громадянина України ОСОБА_1 .

Інших належних та допустимих доказів того, що під час розпаювання КСП «Колос» ОСОБА_1 була членом останнього, матеріали справи не містять та такі не встановлені під час апеляційного розгляду.

Отже, встановивши, що позивачем не надано належних доказів того, що станом на 20 червня 1996 року - на час видачі КСП «Колос» Державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 була членом останнього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право ОСОБА_1 як співвласника колективної власності на земельну частку (пай) не виникло та не набуте відповідно до п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Колегія суддів також враховує те, що вимог щодо включення ОСОБА_1 до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю, позивачка не заявляла, рішення щодо невключення її у такі списки остання не оскаржувала.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Крижанівського Олега Анатолійовича залишити без задоволення, а заочне рішення Романівського районного суду Житомирської області від 13 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 20 листопада 2025 року.