ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м.Суми

Справа №592/17945/24

Номер провадження 22-ц/816/1104/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 грудня 2024 року у складі судді Фоменко І.М., постановлену в м. Суми,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» про стягнення середньої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 вересня 2022 року у справі № 592/4480/22, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, визнано незаконним та скасовано наказ № 91-Л від 18 квітня 2022 року КП СОР «Паливокомуненерго» «Про призупинення трудового договору із ОСОБА_1 ».

Постановою Сумського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 592/9686/22 стягнуто на його користь середній заробіток за період з 19 квітня 2022 року по 31 січня 2023 року у розмірі 139050 грн. 00 коп. Цим же рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що в силу вимог ст. 236 КЗпП України позивач має право на стягнення середнього заробітку, починаючи із 01 лютого 2023 року у зв`язку із не допуском до виконання посадових обов`язків.

Оскільки, починаючи із 01 лютого 2023 року і до моменту звільнення 30 квітня 2024 року між сторонами продовжували існувати трудові відносини, роботодавець зобов`язаний сплачувати на його користь заробітну плату. Разом з тим, в силу вимог ст. 236 КЗпП України, враховуючи фактичне недопущення його до роботи, на його користь повинно бути стягнуто середній заробіток, що і зазначено у постанові Сумського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 592/9686/22.

Отже зазначений період становить 325 робочих днів, а тому роботодавець зобов`язаний сплатити на його користь 219375,00 грн середнього заробітку, що не було зроблено у день звільнення.

Посилаючись на вищевказані обставини, просив стягнути з КП СОР «Паливокомуненерго» заборгованість із сплати середнього заробітку у розмірі 219 375,00 грн; зобов`язати КП СОР «Паливокомуненерго» провести утримання із нарахованих сум зборів, податків та необхідних платежів, та подати до органів Пенсійного фонду України відомості про їх утримання та перерахування.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 грудня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» про стягнення середньої заробітної плати - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що помилковим є висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі, оскільки у справі №592/8615/24 предметом спору є стягнення заробітної плати, та інші вимоги, що потребують доведення обставин з урахуванням вимог ст. 94 КЗпП України, а у справі № 592/17945/24 спір пов`язаний із вимогами про стягнення середнього заробітку, стягнення якого передбачено ст. 236 КЗпП України, а тому предмети відповідних позовів не є тотожними, оскільки випливають із різних позовних вимог, потребують доказування із застосуванням різних норм права.

Наголошує на тому, що із постанови Сумського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 592/9686/22 випливає, що він має право в силу норм ст. 236 КЗпП України звернутись до суду із позовом про стягнення середнього заробітку. Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції суперечить висновкам суду першої інстанції у справі №592/9686/22, та позбавляє позивача можливості отримання належних грошових сум, виплата яких передбачена трудовим законодавством, що є наслідком порушення роботодавцем трудового законодавства, підтвердженого рішення суду у справі 592/4480/22.

Відповідачем, в установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу, подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Сумського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 592/9686/22 стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19 квітня 2022 року по 31 січня 2023 року у розмірі 139 050 грн. Натомість, колегія суддів не вбачала підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку, починаючи з 01 лютого 2023 року, оскільки з огляду на положення ст. 236 КЗпП України не допуск позивача до виконання посадових обов`язків, є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, однак з таким вимогами до суду ОСОБА_1 не звертався (а.с.6-9).

Наказом в.о. директора КП СОР «Паливокомуненерго» від 30 квітня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного юрисконсульта з 30 квітня 2024 року, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України , за угодою сторін. Підстава особиста заява ОСОБА_1 від 25 квітня 2024 року (а.с.3).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2024 року у справі № 592/8615/24 частково задоволені вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з Комунального підприємства Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» на його користь 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зобов`язано Комунальне підприємство Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» видати ОСОБА_1 письмове повідомлення про щомісячні за період з 19 квітня 2022 року до 30 квітня 2024 року включно нараховані та виплачені суми при звільненні із відображенням сум, нарахованих відповідно до рішень. Зобов`язано Комунальне підприємство Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» подати до управління Пенсійного Фонду України відомості про утримання із заробітної плати ОСОБА_1 зборів та необхідних платежів за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2024 року включно.

У судовому рішенні вказано, що у спірний період з 01 лютого 2023 року до 30 квітня 2024 ОСОБА_1 не здійснював трудової функції на посаді «головного юрисконсульта КП СОР «Паливокомуненерго» з незалежних від роботодавця (відповідача) причин, не допуск позивача до виконання посадових обов`язків позивачем не доведено.

Відповідач допустив до роботи позивача, натомість останній, порушуючи трудовий договір та норми КЗпП України, без поважних причин не виходив на роботу та про причини своєї не явки не повідомляв відповідача, а тому відсутні підстави для стягнення на його користь заробітної плати.

Крім того, у справі № 592/9686/22 не досліджувалось питання допуску, або не допуску до роботи позивача, судом було встановлено, що у справі відсутні такі докази, а тому це не є преюдиційним фактом.

Крім того, з огляду на положення ст. 236 КЗпП України не допуск позивача до виконання посадових обов`язків, є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, однак з таким вимогами до суду ОСОБА_1 у цьому провадженні також не звертався (а.с. 20-26)

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що питання стягнення середнього заробітку за період 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2024 року в сумі 219375 грн вже вирішено в рамках попередніх позовів.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20)).

Відповідно до зазначеного необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена процесуальна норма права направлена на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22 (провадження № 61-5564св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) вказано, що «згідно з пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

Судом встановлено, що постановою Сумського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 592/9686/22 стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19 квітня 2022 року по 31 січня 2023 року у розмірі 139 050 грн. У судовому рішенні вказано, що з огляду на положення ст. 236 КЗпП України не допуск позивача до виконання посадових обов`язків, є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП СОР «Паливокомуненерго», в якому, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути на його користь з КП СОР «Паливокомуненерго» заборгованість із заробітної плати за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2024 року у розмірі 219375 грн 00 коп., інфляційні збитки за увесь час прострочення у розмірі 22761 грн 94 коп., 3% річних за увесь час прострочення у розмірі 11388 грн 74 коп., моральну шкоду у розмірі 250000 грн, зобов`язати КП СОР «Паливокомуненерго» видати ОСОБА_1 письмове повідомлення про щомісячні, за період з 19 квітня 2022 року до 30 квітня 2024 року включно, нараховані та виплачені суми при звільненні із відображенням сум, нарахованих відповідно до судових рішень; зобов`язати КП СОР «Паливокомуненерго» подати до управління Пенсійного Фонду України відомості про утримання із заробітної плати ОСОБА_1 зборів та необхідних платежів.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2024 року у справі № 592/8615/24 частково задоволені вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з Комунального підприємства Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» на його користь 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зобов`язано Комунальне підприємство Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» видати ОСОБА_1 письмове повідомлення про щомісячні за період з 19 квітня 2022 року до 30 квітня 2024 року включно нараховані та виплачені суми при звільненні із відображенням сум, нарахованих відповідно до рішень. Зобов`язано Комунальне підприємство Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» подати до управління Пенсійного Фонду України відомості про утримання із заробітної плати ОСОБА_1 зборів та необхідних платежів за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2024 року включно. Іншу частину позовних вимог залишено без задоволення.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з КП СОР «Паливокомуненерго» заборгованість із сплати середнього заробітку у розмірі 219 375,00 грн, посилаючи на вимоги ст. 236 КЗпП України.

Як убачається зі змісту постанови Сумського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 592/9686/22 та рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2024 року у справі № 592/8615/24, ОСОБА_1 не заявились позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на підставі ст. 236 КЗпП України.

Отже, предмет позову у цій справі та у справі № 592/8615/24 не є тотожним.

Відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Статтею 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 6; 379 ч. 1 п. 4, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 грудня 2024 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Сумської обласної ради «Паливокомуненерго» про стягнення середньої заробітної плати, направити для продовження розгляду до Ковпаківського районного суду м. Суми.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов