ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/821/1516/25Головуючий по 1 інстанції
Справа № 697/1688/23 Категорія: 310000000 Деревенський І. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Новікова О.М.,

секретар: Івануса А.Д.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Константінова Тетяна Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Константінової Тетяни Миколаївни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 червня 2025 року (у складі судді Деревенського І.І.) у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09.08.2008 сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану в м. Каневі Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.10.2011, актовий запис №144. За час перебування в шлюбі у сторін народилось двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27.06.2023 ОСОБА_2 подала позов про розірвання шлюбу.

В своїй позовній заяві зазначав, що в шлюбі сторонами було придбано житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та транспортний засіб марки FORD FOCUS, моделі Se, 2013 року випуску, загальний легковий седан, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стверджував, що 12.03.2019 за договором міни № 336, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської обл. Стеблиною С.В., сторонами було придбано житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0368 за адресою: АДРЕСА_1 . Для придбання даного будинку і земельної ділянки сторони здійснили обмін житла, в якому проживали до цього, та доплатили за будинок і земельну ділянку грошові кошти у розмірі 8500 доларів США, право власності на будинок та земельну ділянку вирішили зареєструвати за дружиною ОСОБА_2 .

Після зміни предмету позову ОСОБА_1 просив:

визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, загальний легковий седан, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

визнати 1/2 (одну другу) частину транспортного засобу марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, загальний легковий седан, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 на праві власності за ОСОБА_1 ;

визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

провести поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 21/100 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 право власності на 79/100 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

провести поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 21/100 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0368, площею 0,0514 га, за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 право власності на 79/100 частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0368, площею 0,0514 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 08.09.2008 сторони уклали шлюб. Подружжя проживало у квартирі, що належала на праві власності ОСОБА_2 .

В подальшому, 12.03.2019 зустрічний позивач уклала договір міни, відповідно до якого сторони договору провели обмін нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , на будинок та земельну ділянку під будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Дане майно ОСОБА_2 вважає особистою приватною власністю, так як набуте з майна, яке їй подарували батьки ще до укладення шлюбу. Будь-яких покращень, добудов чи перебудов у будинку не проводилось.

Також в зустрічній позовній заяві зазначала, що у шлюбі сторони придбали два транспортні засоби: MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та FORD FOCUS, 2013 року випуску, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дане майно є спільною власністю подружжя та таким, що підлягає поділу.

Також зазначала, що транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, оцінює у 303000 грн. Транспортний засіб FORD FOCUS, 2013 року випуску, оцінює у 303000 грн.

На підставі викладеного вище, ОСОБА_2 просила:

визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступне майно: транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 , та транспортний засіб FORD FOCUS, 2013 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб FORD FOCUS, 2013 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 ;

визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 будинок та земельну ділянку під будинком (кадастровий номер :01:010:0368) за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2025 первісний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 21/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 79/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано земельну ділянку, площею 0,0514 га, кадастровий номер :01:010:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 21/100 частки земельної ділянки, площею 0,0514 га, кадастровий номер :01:010:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 79/100 частки земельної ділянки, площею 0,0514 га, кадастровий номер :01:010:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано транспортний засіб марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки транспортного засобу марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки транспортного засобу марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В іншій частині вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 719,32 грн.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив, що згідно з договором міни від 12.03.2019 ОСОБА_2 обміняла власну квартиру, вартістю 318978 грн, на житловий будинок та земельну ділянку, вартістю 556191 грн.

Відтак, при визначенні часток у спільній власності подружжя, суд врахував те, що спірні житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка були набуті в період перебування сторін у шлюбі частково за спільні кошти сторін в розмірі 237213 грн та частково за особисті кошти ОСОБА_2 в розмірі 318978 грн.

Щодо транспортного засобу MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 , то суд першої інстанції встановив, що даний автомобіль придбано та відчужено у період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним майном подружжя. Проте, оскільки даний автомобіль перебуває у власності іншої особи та матеріали справи не містять кваліфікованого висновку щодо визначення вартості такого майна, у задоволенні вимоги про визнання права власності такого автомобіля за ОСОБА_1 слід відмовити.

Також, встановивши, що транспортний засіб FORD FOCUS, 2013 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 , придбано у шлюбі, суд першої інстанції задовольнив первісну позовну вимогу та визнав право власності по 1/2 частки транспортного засобу марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за кожним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представником ОСОБА_2 адвокатом Константіновою Т.М. було подано апеляційну скаргу, в якій просила рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2025 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічний позов задоволити.

В обґрунтування зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає обставинам справи та ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що суд помилково визнав будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до укладеного договору міни ОСОБА_2 обміняла квартиру, що належала їй на підставі договору дарування на спірний будинок та земельну ділянку. Згідно з п. 9 договору обмін проводився без доплат.

Щодо транспортних засобів, то скаржник зазначає, що стороною відповідача за зустрічним позовом не спростовано вартість транспортних засобів, яку зазначила зустрічний позивач. Тому є доцільним розділити транспортні засоби між подружжям, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 , визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб FORD FOCUS, 2013 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 .

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді, представника зустрічного позивача адвоката Константінову Т.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить таких висновків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 09.08.2008 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 17).

За час шлюбу у сторін народилися двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т. 1 , а.с.18-19).

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто наступне майно:

житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (житловою площею 51,4 кв.м., загальною площею 83 кв.м., А-1, а1, а2 житловий будинок з прибудовами, надвірні споруди: Б?літня кухня, б-сарай, б2-сарай, В-гараж, № 1-колонка питна, № 2,4-огорожа, № 3-хвіртка, І?вимощення);

земельна ділянка (кадастровий номер :01:010:0368, площею 0,0514 га.), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

автомобіль марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, загальний легковий седан, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, загальний легковий загальний універсал-В, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, з 17.08.2019 зареєстрований за ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 54).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 автомобіль марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, з 08.07.2020 зареєстрований за ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 55).

Відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 952 та № 702, сформованих 01.08.2023, ОСОБА_2 на підставі Договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В. 12.03.2019, належить житловий будинок, загальною площею 83 кв. м., та земельна ділянка, площею 0,0514 га., кадастровий номер :01:010:0368, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 20-23).

Згідно з договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01.07.2023 автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, загальний легковий загальний універсал-В, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , було продано іншій особі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 401/1221/16-ц, від 03.12.2018 у справі № 525/511/16-ц, від 24.01.2019 у справі № 728/1170/16-ц, від 31.01.2019 у справі № 686/23104/17.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно на підставі закону вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі договору міни від 12.03.2019 належить житловий будинок, загальною площею 83 кв. м., та земельна ділянка, площею 0,0514 га., кадастровий номер :01:010:0368, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір міни від 12.03.2019 укладений між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з іншої сторони.

Згідно з п. 1 у власність ОСОБА_2 переходить житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 ; у власність ОСОБА_8 переходить квартира АДРЕСА_2 ; у власність ОСОБА_9 переходить грошова компенсація в сумі 10000 грн.

Відповідно до п. 2 договору квартира АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 11.07.2008.

В п. 3 договору зазначено, що експертна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_2 , становить 318978 грн; експертна (ринкова) вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 505363 грн; експертна (ринкова) вартість земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , становить 50828 грн.

Згідно з п. 9 договору міни обмін проводився без доплати.

З пункту 10 договору вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , яка обмінюється, є особистою власністю ОСОБА_2 .

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що спірний будинок та земельну ділянку сторони придбали із доплатою в розмірі 8500 доларів США, проте доказів цього суду не надано.

Аналізуючи договір міни, суд першої інстанції зазначив, що вартість спірного житлового будинку та земельної ділянки становить 556191 грн, з яких 318978 грн особисті кошти ОСОБА_2 , а решта коштів в розмірі 237213 грн є спільними коштами подружжя.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.

З договору міни від 12.03.2019 вбачається, що обмін проводився без доплати.

Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 обміняла квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П. 11.07.2008.

Відтак, апеляційний суд зазначає, що квартира була набута ОСОБА_2 до шлюбу та перебувала у її особистій приватній власності, а тому і житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Щодо спірного транспортного засобу марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску.

Зустрічний позивач ОСОБА_2 просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на даний автомобіль.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, 2005 року випуску з 17.08.2019 зареєстрований за первісним позивачем ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що даний автомобіль відчужено первісним позивачем третій особі на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2023. Згідно з пунктом 3.1. даного договору ціна транспортного засобу складає 1000 грн.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що такий автомобіль придбано та продано в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначала, що її згода на відчуження даного транспортного засобу не надавалась.

Вимога про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01.07.2023 недійсним сторонами не заявлялась.

Якщо автомобілі, придбані під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відчужені без згоди іншого із подружжя, на користь того подружжя, який не надав згоди на їх відчуження, підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, що узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц та від 05.10.2020 у справі № 537/78/19, відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22 зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, у постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 не просила визнати договір купівлі?продажу недійсним та не ставила вимогу про стягнення грошової компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна. Також під час розгляду даної справи не заявлялось клопотання про призначення судової експертизи з метою визначення ринкової вартості спірного майна.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив розрахунок вартості, який ОСОБА_2 зазначила самостійно в своїй зустрічній позовній заяві, посилаючись на знімки екрану з сайтів продажу транспортних засобів.

Крім того, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що при визнанні за ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль порушаться права третіх осіб.

Відтак, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Щодо спірного транспортного засобу марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску.

Первісний позивач ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, загальний легковий седан, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . та визнати за ним право власності на 1/2 (одну другу) частину даного транспортного засобу.

Зустрічний позивач ОСОБА_2 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, загальний легковий седан, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . та визнати за нею право власності на даний транспортний засіб.

Судом встановлено, що спірний транспортний засіб марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, було придбано за час перебування сторонами у шлюбі, отже, в силу вимог ст. 60 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на рухоме майно сторонам не спростована.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 автомобіль марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_2 .

Сторонами не заявлено вимоги про компенсацію вартості спірного транспортного засобу.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про визнання транспортного засобу марки FORD FOCUS, модель Se, 2013 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності по 1/2 частині вказаного транспортного засобу за кожним.

На підставі викладеного вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката Константінової Т.М. підлягає частковому задоволенню, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2025 скасуванню, в частині визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 21/100 житлового будинку та права власності на 21/100 земельної ділянки, в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 79/100 житлового будинку та права власності на 79/100 земельної ділянки, та ухваленню нового, про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у цій частині. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_8 від 28.10.2019 зустрічний позивач ОСОБА_2 віднесена до 1 категорії громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Відтак, пропорційно до частки задоволених первісних позовних вимог, ОСОБА_1 належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі 536,80 грн, сплачений за розгляд справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 141, 367,368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представникаОСОБА_2 адвоката Константінової Тетяни Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 червня 2025 року у даній справі скасувати в частині визнання житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, площею 0,0514 га, кадастровий номер :01:010:0368, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 21/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 79/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 21/100 частки земельної ділянки, площею 0,0514 га., кадастровий номер № :01:010:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 79/100 частки земельної ділянки, площею 0,0514 га., кадастровий номер № :01:010:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,80 грн, сплачений за подання позовної заяви.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2025 року.

Судді Ю.В. Сіренко

О.М. Новіков

Н.І. Гончар