Справа № 950/3439/24
Номер провадження 2/950/112/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Лебедин

12 листопада 2025 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого - судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання - Сивоконь А.І.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 , представника позивачки - адвоката Жалковського В.Ю., відповідача - ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Качан Н.Ф., представників третьої особи - Хоменко Т.В., Древаль С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка через свого представника звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), разом з нею. При ухваленні рішення вирішити долю понесених судових витрат, які покласти на відповідача.

Вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини у подружжя не склались. Стосунки між ними погіршились з моменту перебування позивачки у пологовому будинку, де вона перенесла складу операцію. При цьому, відповідач відвідував пологовий будинок лише один раз, не приділивши належного часу своїй сім`ї, не цікавився станом здоров`я як дружини, так й новонародженої дитини. Не прибув й на виписку з пологового. Під час спільного проживання почались постійні сварки, конфліктні ситуації, які відбувались в тому числі й у присутності дитини. Конфлікти, провокатором яких був відповідач, відбувались й в публічних місцях. Окремі факти сварок були зафіксовані шляхом звернення до правоохоронних органів. ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Лебедин мала місце сварка, ініціатором якої був відповідач, під час якої останній, виражаючись нецензурно, вилив сік позивачці в обличчя, що відбувалось в присутності дитини. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 приклав руку до позивачки, в присутності малолітньої дитини, чим спричинив ОСОБА_1 фізичного болю, що документально зафіксовано органами Національної поліції України. Зазначене доводить, що відповідач є особою, схильною до вчинення домашнього насильства. Позивачка вважає, що такі вчинки на ґрунті імпульсивних та необдуманих дій відповідача можуть нашкодити дитині. Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_2 не надавав матеріальної допомоги для дитини, а тому вона звернулася до суду та на підставі відповідного судового рішення з ОСОБА_2 стягуються на її користь аліменти на утримання доньки. В цілому позивачка самостійно здійснює догляд за своєю донькою ОСОБА_3 , піклується про останню. Відповідно до акту обстеження умов проживання, що було проведено 12.09.2024 представниками служби у справах дітей за адресою фактичного проживання позивачки, умови проживання відповідають потребам дитини. Даним актом зафіксовано й конфлікт, що відбувається між сторонами. Позивачка є працевлаштованою, обіймає посаду прокурора Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, а наразі перебуває у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 10.04.2023 по ІНФОРМАЦІЯ_4 . Враховуючи викладене, зважаючи на схильність відповідача до домашнього насильства, відсутність зацікавленості до дитини, відсутності надання матеріальної допомоги на її утримання, незацікавленість у забезпечені та піклуванні за станом здоров`я, розвитком малолітньої доньки, позивачка вважає за необхідним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Відповідач скористався правом подати письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він ніколи не заперечував, щоб їх з позивачкою спільна дочка проживала разом з матір`ю. Вважає, що між ними досягнуто згоди у позасудовому порядку про те, що дитина має проживати разом з останньою і він не заперечував цієї обставини. На даний час між ним та ОСОБА_1 існує спір про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною та її вихованні, оскільки він бажає зустрічатися з донькою, особисто спілкуватись, зберегти з нею зв`язок, брати участь у її вихованні, забезпечити їй гармонійний розвиток, виконувати свої батьківські обов`язки відносно дитини. Будь - які інші непорозуміння між ним та ОСОБА_1 щодо дитини відсутні. При цьому відповідач зауважує, що позивачка не повідомила суд ту обставину, що з 03.01.2023 до 30.06.2023 він навчався в державному закладі професійної (професійно-технічної) освіти зі специфічними умовами навчання «Житомирська академія поліції», де діяв казармовий режим і не зміг бути присутнім при виписці дружини та дочки з полового будинку, але на кожні вихідні він приїздив до них і матеріально забезпечував сім`ю. Його зарплатна банківська картка до березня 2024 була у дружини і вона розпоряджалась коштами на свій розсуд. Крім того, вказує, що він ніколи не застосовував фізичної сили, погроз, агресії, домашнього насилля, лайки, фізичного болю тощо відносно позивачки та ще й в присутності дитини, як про це йдеться у позові, про що свідчать доповідні записки від 16.08.2024, 02.10.2024. Посилання позивачки на те, що він є ініціатором сварок, скандалів тощо є надуманими. Також до відзиву він додає роздруківки з листування в мобільному месенджері, з яких вбачається, що він цікавиться життям, здоров`ям та розвитком дитини. Заперечує і ту обставину, що забезпечує доньку примусово. Він ніколи не відмовлявся від її матеріального утримання та завжди добровільно надавав позивачці кошти на дитину, і на даний час купує їй усе необхідне.

Представник позивачки у відповіді на відзив зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, є необґрунтованим, а висвітлені аргументи та міркування - недостовірними, суперечливими та неприйнятними. Між сторонами насправді є непорозуміння щодо місця проживання дитини, що відповідач намагається приховати, створюючи уяву належного батька. Ще при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу, намагаючись врегулювати питання про розірвання шлюбу, відповідач висловлював позицію, що дитина все одно буде жити з ним. ОСОБА_2 також неодноразово погрожував відібранням дитини у матері. Позиція відповідача про наявність спору щодо місця проживання дитини, в тому числі підтверджується листуваннями сторін за допомогою застосунку «WhatsApp», у якому ОСОБА_2 , зокрема зазначив, що не надає документи для оформлення дитині статусу постраждалої від воєнних дій, висловлюючи позицію звернення ОСОБА_1 до суду. Так само він не надавав й дозволів для реєстрації місця проживання спільної доньки для отримання зазначених статусів та отримання статусу внутрішньо-переміщеної особи. Враховуючи те, що відповідач перешкоджає реєстрації місця проживання дитини, заперечує її проживання з матір`ю, при цьому офіційно висловлює позицію в різних процесуальних документах, щодо відсутності заперечення, що є прихованою, й виникла необхідність звернутись до суду із даною позовною заявою. За таких обставин представник позивачки вважає, що між сторонами наявний спір про визначення місця проживання дитини. Щодо іншої цивільної справи про усунення перешкод у спілкуванні та визначенні способу вихованні дитини, то ця обставина не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини. Вказані справи є повністю незалежними одна від одної та між собою не пов`язані. Тому представник просить позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали, посилаючись на доводи, зазначені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у позові ОСОБА_1 відмовити, оскільки для його задоволення підстави відсутні.

Відповідач доводи свого представника підтримав.

Свідок ОСОБА_5 , допитана у судовому засіданні, показала, що з боку її родини ніяких перешкод у тому щоб дитина проживала разом з ОСОБА_1 не було. Єдиним бажанням сина є лише мати можливість бачитися з донькою. Особисто вона вважає, що дитина повинна проживати з матір`ю, але остання не повинна чинити батькові перешкоди у спілкуванні з нею. Їй нічого не відомо про те, що відповідач забирав доньку проти волі ОСОБА_1 . Вся її родина спілкується з дитиною лише в присутності останньої. Про нове місце проживання у м. Черкаси вони дізналися уже після того як позивачка з донькою туди переїхала з м. Лебедин. Також свідок заперечує той факт, що ОСОБА_1 зверталася до неї з проханням вплинути на відповідача стосовно надання згоди для реєстрації дитини як внутрішньо переміщеної особи.

Заслухавши позивачку, відповідача, їх представників, показання свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд зазначає наступне.

З свідоцтва (а.с. 10) встановлено, що 15.10.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_3 , що вбачається з свідоцтва про народження (а.с. 13).

Подружні стосунки між сторонами не склались та рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18.11.2024 шлюб між ними було розірвано (а.с. 83-84).

На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають окремо.

Їх малолітня донька проживає разом з матір`ю, що визнається та не оспорюється сторонами у справі.

При цьому позивачка вважає, що між нею та ОСОБА_2 мають місце непорозуміння стосовно визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки відповідач відмовляється узгодити дане питання у добровільному порядку та висловлює свої заперечення стосовно того щоб дитина проживала з нею.

Втім суд не погоджується з такими доводами сторони та не знаходить підстав для задоволення заявлених у даній справі вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За змістом ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Аналізуючи подані докази і норми права, що регулюють правовідносини, з приводу яких ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 , суд доходить таких висновків.

Згідно з наявними у справі належними, допустимими й достатніми письмовими доказами, які жодних сумнівів у суду не викликають та не оспорюються учасниками справи, встановлено, що до пред`явлення позову офіційним місцем проживання дитини сторін є місце проживання її матері - ОСОБА_1 , про що свідчать витяги, довідки, декларація, акт обстеження умов проживання (а.с. 24, 25).

На час ухвалення рішення у справі малолітня ОСОБА_3 так само продовжує проживати разом з матір`ю, яка змінила своє місце проживання та перебуває в м. Черкаси.

Доказів на підтвердження того, що відповідач якимось чином перешкоджав проведенню реєстрації місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю чи можливості вільно переміститися матері з дитиною до нового місця проживання суду не надано та матеріали справи їх не містять.

Крім того, у наявних у справі доказах відсутні будь-які дані, які свідчать, що ОСОБА_2 натепер або у майбутньому має намір змінити місце проживання дитини, визначивши його разом з ним. До того ж місце проживання малолітньої доньки сторонами визначено за взаємною згодою до порушення цієї справи у суді, що узгоджується з особистими пояснення відповідача та показаннями свідка ОСОБА_5 , яка у судовому засіданні зазначила, що жодних заперечень стосовно місця проживання дитини разом з матір`ю ні відповідач, ні інші родичі з його боку до ОСОБА_1 не мають, що в ході судового розгляду іншими доказами не спростовано.

Ні відповідач, ні його представник не доводили, що дочка має проживати з батьком та не заперечили ту обставину, що дитині буде краще проживати разом з ОСОБА_1 , зазначивши лише те, що батько дитини, безсумнівно, має відігравати важливу роль у житті та розвитку малолітньої дочки, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я і стан розвитку незалежно від того, з ким дитина проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, задоволення позову про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору.

Натомість сторони у досудовому порядку визначили місце проживання їхньої доньки разом з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право останньої, про яке йдеться у її позовній заяві.

При цьому, встановлено, що ОСОБА_2 має до ОСОБА_1 претензії лише стосовно своєї участі у спілкуванні з донькою, про що свідчить наявна в провадженні іншого суду відповідна цивільна справа за його позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та її вихованні (а.с. 75-78, 79-80, 81-82).

В той же час посилання позивачки на те, що вони з відповідачем не змогли забезпечити доброзичливе спілкування один з одним на ґрунті чого між ними мали місце сварки, а також, що між ними маються непорозуміння з приводу участі у вихованні доньки, її матеріального забезпечення не є підставою для задоволення позову, оскільки такі суперечності неможливо усунути шляхом визначення місця проживання дитини.

Щодо наявного у справі висновку органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Лебединської міської ради про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 152-153), то такий висновок носить виключно рекомендаціний характер та для прийняття рішення у справі не є обов`язковим. До того ж відповідач з ним згоден і його не оспорює, так само як і вимоги ОСОБА_1 про доцільність проживання дитини з матір`ю.

Тому суд вважає, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження заявлених нею вимог та існування порушень її прав з боку відповідача як про те зазначається у позовній заяві. В той час цивільне процесуальне законодавство покладає на сторони обов`язок доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд також зважає й на те, що рішення, яке просить постановити позивачка, порушуватиме права ОСОБА_2 , оскільки за відсутності факту порушення ним у зазначений в позовній заяві спосіб прав ОСОБА_1 , таке рішення приведе до безпідставного стягнення на користь останньої всіх понесених нею у справі судових витрат.

Таким чином, оцінивши всі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2-5, 76-80, 258-259, 263-265 ЦПК України;

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.11.2025.

Суддя Олександр ЧХАЙЛО