Справа № 727/5841/25
Провадження № 2/727/2375/25
12 листопада 2025 року м. Чернівці
Шевченківський районний суд м. Чернівці
головуючого судді Терещенко О.Є.
при секретарі Аниськовій К.В.
позивачки ОСОБА_1
представника позивача адвоката Максимчук А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Чернівці, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,
21 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є батьком відпові-дачки ОСОБА_2 та рідним дядьком позивачки ОСОБА_1 ..
Позивач вказувала, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності.
08.01.2025 року приватним нотаріусом Король О.В. заведено спадкову справу №73488278. Згідно з довідкою №24/02-14 від 01.05.2025 року, виданою вищенаведеним приватним нотаріусом, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 є його дочка - ОСОБА_2 , прийняття спадщини якою під-тверджується довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання №661509 від 02.01. 2025 року, виданою відділом ведення реєстру територіальної громади ДНАП Чернівець- кої міської ради, та, згідно ст.1262, 1265 ЦК України, племінниця - ОСОБА_1 , яка подала необхідну заяву.
Позивач вказувала, що відповідачка ОСОБА_2 з 2014 року виїхала на по- стійне місце проживання до російської федерації, і не відвідувала свого батька ОСОБА_3 .. Оскільки останній постійно хворів на тяжкі захворювання, був особою похилого віку, і не міг самостійно доглядати себе, позивачка ОСОБА_1 прийняла на себе здій-снення за ним догляду, лікувала і оздоровлювала його, забезпечувала необхідними ре-чами в побуті, купувала продукти харчування та готувала ОСОБА_3 їжу.
Відповідачка ОСОБА_4 не цікавилася життям батька - ОСОБА_5 , перестала з ним спілкуватися та цікавитися його життям, тобто фактично усунулася від надання допомоги, а тому позивач ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_4 , на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України, має бути усунена від права на спадкування, у зв`язку з чим звернулася до суду з вказаним позовом.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08.08.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 16.10.2025 року закрито підготовче судове засідання, справу при-значено до судового розгляду.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.
Представник позивачки - адвокат Максимчук А.В. в судовому засіданні підтри-мала позицію позивачки, просила суд усунути відповідачку ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .
Відповідачка ОСОБА_2 в судове асідання неодноразово не з`явилася. Судом приймалися заходи, щодо належного сповіщення відповідачки ОСОБА_6 про день та час розгляду справи, як поштовими засобами так і шляхом роз-міщення оголошення на офіційному сайті Шевченківського районного суду м.Чернівці, але остання не з`явилася в судові засідання, про причини неявки суду не повідомила, ви- правдовувальних документів не надала. Суд вважав можливим розглядати справу за відсутністю відповідачки ОСОБА_2 та ухвалити по справі заочне рішення.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Максимчук А.В., дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази у їх су-купності, суд вважає, що позов є необгрунтованим і задоволенню не підлягає, з наступ-них підстав.
Судом встановлено:
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Чернівці Чернівецької області помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 27.08.2024 року (а.с.8).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина та 08.01.2025 року заведена спадкова справа приватним нотаріусом Чернівецького міського нота-ріального округу Чернівецької області Король О.В. на підставі заяви ОСОБА_7 , яка відмовилася від прийняття спадщини після смерті свого брата - ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (а.с.93-112).
Згідно заяві №2 від 08.01.2025 року, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Король О.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.103).
У відповідності довідки Департаменту надання адміністративних послуг Черні- вецької міської ради про реєстрацію/останнє місце проживання №661509 від 02.01.2025 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дата реєстрації 12.04.1988 р. (а.с.97).
Згідно довідці Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької місь кої ради про реєстрацію/останнє місце проживання №661510 від 02.01.2025 року, за ад-ресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_2 (дата реєстрації 12.04.1988) та ОСОБА_3 (дата реєстра- ції 28.02.1986-15.08.2008).
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлено- му цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або ос- порюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учас-никами справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учас-ник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчас-ний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, не-визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в по- рядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З ураху-ванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у ра-зі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були по-рушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від уста-новленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задово-ленні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх перекон- ливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на під- ставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунто-ваності вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосеред-ньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазда-легідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диферен-ціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів проце-суальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип зма-гальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обо-в`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому ро-зумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами поклада-ється законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час роз- гляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається, як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гаран- тією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують осо-би, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за зако- ном мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені пі- сля його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбаче-них ст.1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує.
Виключні підстави для усунення від права на спадкування передбачені ст.1224 ЦК України. Так за приписами вказаної статті:
1) не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодав- ця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя;
2) не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодав-цеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виник-ненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їх-ньої частки у спадщині;
3) не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повно-літні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом;
4) не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду;
5) за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за зако- ном, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного сту- пеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні про-тягом встановленого строку.
З аналізу норм ст.1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.
До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за зако-ном (частини 1-2 ст.1224 ЦК України).
До другої групи частинами 3-5 ст.1224 Цивільного кодексу України віднесено спадкоємців, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті запо-віту у спадкоємця зберігається.
Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Відповідно до ч.5 ст.1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що во- на ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворо- бу або каліцтво був у безпорадному стані.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкуван- ня відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надан- ня; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі са- ме цієї особи.
Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути на-дані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.
Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`я-тої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усу-нення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.
Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосуєть- ся всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу Ук- раїни не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хво- робою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, по- требує стороннього догляду, допомоги та піклування.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`яза- на була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою за-інтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Звернувшись до суду з вказаним позовом, позивачка ОСОБА_1 посилається, як на підставу усунення відповідачки ОСОБА_2 від права на спад- кування, як спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , ухилення нею від піклування, матеріальної та моральної підтримки, догляду за батьком, який хворів і потребував постійного догляду, а також проживання окремо від ОСОБА_3 , а саме в російській федерації, та те, що вона не перебувала на похоронах батька - ОСОБА_3 , не приймала участі в його похованні, та тим самим самоусуну- лася від виконання обов`язків. При цьому, позивач зазначає, що відповідачка мала мож- ливості для надання батькові допомоги, але свідомо цього не зробила.
Разом з тим, суд не може залишити поза увагою, що, не зважаючи на покладений саме на позивача, обов`язок доказування факту наявності обставин, передбачених ст. 1224 ЦК України, які слугують підставами для усунення спадкоємця від права на спад- кування, позивач не надав жодних належних, допустимих та безспірних доказів перебу- вання спадкодавця у безпорадному стані, потреби спадкодавця у наданні допомоги від- повідачем, звернення до відповідача прохання (вимоги) про надання матеріальної чи мо- ральної допомоги та, при цьому, свідомого ухилення відповідачки, як доньки спадко-давця, від надання спадкодавцеві такої допомоги, шляхом відмови чи ігнорування таких вимог, доказів щодо можливості її надання.
Звертаючи увагу суду на тяжкий стан здоров`я померлого ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 , впродовж всього часу перебування справи на роз- гляді у суді, не представила медичної документації спадкодавця на підтвердження своїх посилань, окрім витягу з амбулаторної картки ОСОБА_3 від 25.04.2025 року (а.с. 12), який є ксерокопією, не містить конкретної інформації про стан та лікування ОСОБА_5 , а також не містить зазначення кому видається даний медичний документ та з якою метою, в зв`язку з чим суд до даного "витягу" відноситься критично.
Крім того, посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_4 з 2014 року пе- ребуває за межами України, і обрала місцем свого проживання російську федерацію, тобто державу, яка вчинила повномасташтабну військову агресію проти України, ОСОБА_9 не доводить даного факту жодним доказом. Натомість, пози-вачкою до позовної заяви долучено копію закорднного паспорту ОСОБА_4 , від-повідно якому ОСОБА_2 є громадянкою України, і мала право виїзду за кордони України до 12.01.2017 року (а.с.7).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_1 не довели суду обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані, і звертався за допомогою до своєї дочки ОСОБА_2 , як не надано доказів того, що остання відмовила йому в наданні такої допомоги, або іншим шляхом ухилилася від її надання. Взагалі, позивачкою не надано суду доказів будь-якого листування померлого ОСОБА_12 з його дочкою ОСОБА_2 (як в поштових листах, так і в месенджерах соціальних мереж, смс-повідомленнях).
Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під-твердили, що до моменту смерті ОСОБА_3 проживав самотньо і хворів, в зв`язку з чим до нього приходила племінниця ОСОБА_1 , яка допомагала прибратися та ро-била йому уколи. При цьому, обидва свідка зазначили, що ОСОБА_3 не згадував свою дочку ОСОБА_4 в негативному аспекті, а, навпаки, чекав її приїзду і ви-словлював надію побачитися.
Допитана, як свідок, ОСОБА_1 на запитання суду повідомила, що її дядько - ОСОБА_3 не залишив на її користь заповіту через те, що вважав, що все його майно повинно успадкуватися дочкою - ОСОБА_2 , яку він, як батько, чекав до себе.
Таким чином, під час судового розгляду не було встановлено наявність будь-яких конфліктів між спадкодавцем ОСОБА_3 та його дочкою - відповідачкою ОСОБА_2 , а посилання на обставину, що ОСОБА_2 не прийняла участі у похованні свого батька, - не є підставою для усу- нення її від права на спадкування.
Крім того, для усунення від права на спадкування за законом необхідно довести, що спадкодавці за життя зверталися до особи з проханням про допомогу, догляд та ут- римання, від чого особа свідомо ухилялась. З`ясуванню судом підлягає питання, чи по-требував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.
Наведені висновки містяться, зокрема у постанові КЦС ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 205/4674/19.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не ви-знані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого ви-рішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Встановлено, що позивачкою не долучені докази, які б дали право визнати дове-деними позовні вимоги, відсутня ступінь достовірності наданих стороною позивачки доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - дове-деною.
Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх дока-зами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а та-кож достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів ро-зумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задово-лення.
Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства, де позивачка звернулася за захистом своїх прав, керуючись нормами матеріального права та ЦПК України. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи, суд керується прин- ципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна са-мостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`яза-них із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених ви-мог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунту-ватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону Укра- їни "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав люди- ни" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рі- шенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, се- рія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практи- кою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішен- нях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди об- ґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунту-вання рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та пересліду-ваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивіль-ного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забез- печення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту пору-шених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд -
Ухвалити заочне рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішен-ня може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеля-ційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголо-шення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його прого-лошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне ос-карження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну ча-стину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судо-вого рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 21 листопада 2025 року.

Суддя: О.Є.Терещенко