Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8003/24 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/8003/24 за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. у м.Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бердичівської міської ради. Просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, що зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Після виїзду його матері на роботу до РФ, його вітчим ОСОБА_2 незаконно виписав його з квартири, скориставшись тим, що він проходив службу у армії у 1993-1994 роках. Оскільки у квартирі залишився прописаним лише вітчим, то останній одноособово приватизував спірну квартиру. Рішенням Бердичівського міського суду, яке набрало законної сили 10 листопада 1994 року, за його позовом визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 26 травня 1994 року відділом ЖКГ м. Бердичів на ім`я ОСОБА_2 , та визнано за ним ( ОСОБА_1 ) право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 . У цьому рішенні суду розмір часток не визначався. У справі №274/7890/19 рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року за ним ( ОСОБА_1 ) визнано право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Його мати із ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, який у 1989 році розірваний. У 1995 році ОСОБА_2 виписався із спірної квартири та виїхав на проживання до РФ, де проживав до своєї смерті, померши ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дітей у померлого не було. Про смерть вітчима йому стало відомо зі слів матері лише у 2001 році. Він (позивач) у 2001 році власноручно зробив у квартирі косметичний ремонт, переобладнав систему опалення та переїхав із своєю сім`єю проживати у спірну квартиру. Він оплачує комунальні платежі. З червня 2001 року він відкрито та безперервно володіє всією квартирою, у тому числі частиною, яка йому не належить та власника не має, оскільки ОСОБА_2 помер. На момент заволодіння частиною квартири це майно власника не мало, бо він (позивач) заволодів майном у 2001 році, а власник частини спірної квартири помер у 1999 році. Ніхто з заявою про прийняття спадщини не звертався. У квартири він проживає з дитинства, у тому числі після смерті ОСОБА_2 понад 22 роки, що є більше десяти років. Вважає себе добросовісним набувачем, який має право оформити право власності на частину квартири, яка не має власника, за набувальною власністю. Отже, він заволодів частиною квартири добросовісно та способом, який не суперечить моралі, отримав майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього та на момент заволодіння нерухомим майном шляхом вселення частина квартири власника не мала, так як попередній власник, а саме: ОСОБА_2 , на той час вже помер.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент мого вселення у квартиру він не знав і не міг знати про власника квартири, так як попередній власник частини квартири ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З дня смерті попереднього власника частини квартири з 29 квітня 1999 року по даний час ніхто не звертався з заявою про прийняття спадщини. Йому було відомо, що дітей у померлого не було. З матір`ю шлюб був розірваний. Померлий був вітчимом, що не давало жодних підстав звертатися до нотаріату про прийняття спадщини після його смерті. Це дає підстави стверджувати, що якщо є невідомі спадкоємці або інші претенденти на 1/2 частину цієї квартири, то внаслідок тривалості часу не пред`явлення своїх прав, вони погодилися з відсутністю у них права вимоги щодо цього майна. У 2019 році про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , звертався до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області та рішенням від 04 лютого 2021 року (справа №274/7890/19) суд визнав за ним «право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ». При вирішені питання про визнання за ним за набувальною давністю частини у цій квартирі Бердичівським міськрайонним судом досліджувалося, як доказ, рішення суду в справі №2-1142/94. Він добросовісно та відкрито, безперервно на протязі більше 23 років володів чужим майном. Як володілець майна в момент його заволодіння не знав і не міг знати про неправомірність заволодіння майном. Як володілець майна він впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Із технічного паспорту на квартиру вбачається, що в квартирі 2 кімнати, одна з яких прохідна, і його сім`я користується всією квартирою, так як він сплачує комунальні послуги за цілу квартиру, які нараховуються від площі квартири, і як вбачається із квитанцій, заборгованість відсутня.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.105,110). Скаржник ОСОБА_1 направив заяву про слухання справи у його відсутність (а.с.105). Одночасно підтвердив підтримання ним його апеляційної скарги. За загальним правилом явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Згідно з ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити із того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відділом житлово-комунального господарства Бердичівського міськвиконкому ОСОБА_2 було видано свідоцтво на право власності на житло від 26 травня 1994 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Рішенням Бердичівського міського суду від 31 жовтня 1994 року визнано за ОСОБА_1 право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 та визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житло у вказаній вище квартирі від 26 травня 1994 року на ім`я ОСОБА_2 , видане Бердичівським відділом житлово-комунального господарства (а.с.90).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року в справі №274/7890/19 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 16 листопада 2021 року за №285022376, ОСОБА_1 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.11).

КП «Бердичівське МБТІ» Житомирської обласної ради 19 серпня 2017 року виготовлений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 ; замовник - ОСОБА_1 (а.с.13).

ОСОБА_1 сплачує житлово-комунальні послуги, які надаються за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями фіскальних чеків, долучених до матеріалів позовної заяви за період із січня 2021 року по липень 2024 року (а.с.16-39).

Відповідно до довідки про смерть від 12 вересня 2018 року №14 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Крівандіно Шатурського району Московської області (а.с.9).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року в справі №910/17274/17 зазначила, якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Отже, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Із викладеного вище слідує, що ОСОБА_1 завжди знав хто є власником іншої частини спірної квартири, що підтверджено також рішенням Бердичівського міського суду Житомирської області від 31 жовтня 1994 року в справі №2-1142/94г ухваленим за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на житлову площу та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, а тому на частину спірної квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю за позивачем не може бути визнано право власності, оскільки не доведена ознака добросовісного заволодіння чужим майном, а за таких обставин факт відкритого та безперервного володіння частиною спірної квартири упродовж більше десяти років, на що посилається позивач у апеляційній скарзі, правового значення вже не має та висновків суду першої інстанції не змінює.

Сам по собі факт користування спірним майном не дає підстав для задоволення позову про набуття права власності на нього на підставі ст.344 ЦК України, оскільки положення вказаної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. У свою чергу, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 володів спірною частиною квартири поза волею ОСОБА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент заволодіння позивачем нерухомим майном шляхом вселення у 2001 році - частина квартири власника не мала, так як попередній власник, ОСОБА_2 помер у 1999 році, також висновків суду першої інстанції не спростовують щодо відсутності ознаки добросовісного володіння ОСОБА_3 частиною чужої квартири. Навпаки підсилює відсутність добросовісного володіння, оскільки позивач не є спадкоємцем ОСОБА_2 не за заповітом, не за законом перших трьох черг, а тому позивач при заволодінні частиною чужої квартири знав та міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності в порядку спадкування на цю частину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 квартири за набувальною давністю, оскільки позивач в контексті положень ст.344 ЦПК України не є добросовісним набувачем, як правильно вважав суд першої інстанції, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном, як вже наголошено вище, ще не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Решта доводів апеляційної скарги зводиться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України, а також до незгоди з висновками суду першої інстанції.

Оскільки рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні. Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: