ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9536/25 Справа № 202/2479/25 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 21 липня 2025 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2025 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Позов мотивовано тим, що 23 серпня 2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 як позичальником було укладено кредитний договір №0, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 51100,00 швейцарських франків (еквівалент в національній валіюті 213537,09 грн.), з розрахунку 8,19 % річних, строком до 23 серпня 2022 року. З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0/2 від 23 серпня 2007 року.

Згідно умов Кредитного договору, позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в Кредитному договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни, встановлені кредитним договором.

08 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ "УкрСиббанк" передає (відступає) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ "Дельта Банк" замінює ПАТ "УкрСиббанк" як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ "УкрСиббанк" до ПАТ "Дельта Банк" прав вимоги до боржників, до ПАТ "Дельта Банк" переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ "УкрСиббанк") від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитами та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором №0 від 23 серпня 2007 року та договорами забезпечення по кредиту.

У порушення умов кредитного договору, позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього перед банком утворилася прострочена заборгованість.

У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань, передбачених кредитним договором, ПАТ «Дельта банк» звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за захистом своїх порушених прав та стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2014 року по справі №202/1916/14-ц позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №0 від 23 серпня 2007 року у розмірі 524 013,18 грн., та сплачений судовий збір у розмірі 3 654 грн., а всього - 527 667,18 грн.

07 листопада 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги №2082/К. За цим Договором в порядку та на умовах, визначених ним, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ "УКРДЕБТ ПЛЮС" належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно вказаного договору, ТОВ "УКРДЕБТ ПЛЮС" набуло право вимоги, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23 серпня 2007 року з усіма забезпечувальними договорами. Таким чином, кредитора за кредитним договором №0 від 23 серпня 2007 року було змінено з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2014 року у цивільній справі №202/1916/12 станом на сьогоднішній день боржником не виконано. З дати ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2014 року у цивільній справі №202/1916/12, яким з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором на загальну суму 527 667,18 грн., валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. З урахування викладеного, позивачем нараховано відповідачу наступні суми, передбачені статтею 625 ЦК України за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року на заборгованість 524 013,18 грн. Загальна заборгованість становить 346 025,35 грн., з яких: 268 112,49 грн. інфляційне збільшення; 77 912,86 грн. 3% річних, яку просили суд стягнути з відповідачів.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 21 липня 2025 року позов задоволено та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 три відсотки річних у сумі 77 912, 86 грн та інфляційні втрати у сумі 268 112, 49 грн, а всього 346 025,35 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки чинне законодавство України не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, а тому є підстави для покладення обов`язку на відповідача сплатити на користь позивача три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням суду суми основного боргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2014 року по справі №202/1916/14-ц позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (МФО 380236, ) заборгованість за кредитним договором №0 від 23 серпня 2007 року у розмірі 524 013,18 грн., та сплачений судовий збір у розмірі 3 654 грн., а всього - 527 667,18 грн.

Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року змінено у частині вирішення вимог заяви про заміну сторони у цивільній справі з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Замінено стягувача у виконавчому листі з виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2014 року у цивільній справі №202/1916/12 з ПАТ "Дельта Банк" на його правонаступника ТОВ "УКРДЕБТ ПЛЮС" (, місце знаходження м. Київ, пр. Степана Бандери, 28-А).

Відповідно до вимог ст. 512, 514, 517 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

08 грудня 2011 року між ПАТ Укрсиббанк та ПАТ Дельта Банк було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого відбулося відступлення прав вимоги, у тому числі і за кредитним договором та договорами забезпечення.

07 листопада 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ УКРДЕБТ ПЛЮС було укладено Договір № 2082/К про відступлення прав вимоги, виходячи з якого було відступлено право вимоги за кредитним договором, за договором поруки № 0 /2 від 23 серпня 2007 року, та за договором іпотеки.

Вказаний договір № 2082/К про відступлення прав вимоги, було укладено за результатами публічних торгів з продажу лоту GL3N211782 - Кредитний портфель, що складається з прав вимоги за 289 кред.дог., які забезпечені іпотекою, за 8 кред.дог., що забезпечені транспортними засобами, за 7 кред.дог., що забезпечені іншою заставою та за 2 беззаставними кред.дог.

На офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розміщена інформація щодо продажу кредитного портфелю ПAT «ДЕЛЬТА БАНК» (номер лоту GL3N211782).

У файлі «Публічний паспорт активу 2» в переліку договорів забезпечені порукою та іпотекою, в рядку № 16 вказана детальна інформація Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 серпня 2007 року, права за яким, в тому числі, було відчужено при продажі зазначеного портфелю.

У файлі Результати торгів, розміщена електронна копія 2082/К договору купівлі-продажу прав вимоги від 07 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за реєстровим № 1980.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки чинне законодавство України не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, а тому є підстави для покладення обов`язку на відповідача сплатити на користь позивача три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням суду суми основного боргу.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю судового рішення, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором, що не заперечувала відповідачка у справі. Позивач зазначав, що умовами кредитного договору було передбачено відповідальність позичальника у виді сплати процентів як за правомірне користування кредитними коштами, так і за неправомірне користування цими коштами, так як ці проценти охоплюються диспозицією частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази:

- отримання первісним кредитором виконавчого листа у цивільній справі №202/1916/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за кредитним договором договором № 0 від 23 серпня 2007 року у розмірі 524 013,18 грн.;

- пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі договором № 0 від 23 серпня 2007 року у розмірі 524 013,18 грн.;

- наявності виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі договором № 0 від 23 серпня 2007 року у розмірі 524 013,18 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2025 року у справі № 761/7294/24 (провадження № 61-4984св25) зроблено наступний правовий висновок: «У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц). З урахуванням викладеного, враховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі № 761/12826/14-ц стягнута заборгованість за кредитним договором, проте у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у справі № 761/12826/14-ц про заміну сторони стягувача відмовлено, тобто рішення суду не може бути виконане за вимогою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відсутнє виконавче провадження з примусового виконанні виконавчого листа у справі № 761/12826/14-ц та строк його пред`явлення до виконання вже закінчився, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з основного боржника 3 % річних, оскільки вимога банку (його правонаступника) про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку».

Подібні висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22 (провадження № 61-4584св24).

Доказів того, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2014 року знаходиться на виконанні матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи відсутність виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі, а також те, що строк його пред`явлення до виконання вже закінчився, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з боржника 3 % річних, оскільки вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку.

Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

Оскільки позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат були нараховані на натуральне зобов`язання, а тому слід дійти висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з боржника 3 % річних, оскільки вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, з товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню судові витрати у розмірі по 2 491,38 грн кожному.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 21 липня 2025 року скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у розмірі по 2 491,38 грн кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 25 листопада 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова