Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6569/24 Головуючий у 1-й інст. Петровська М.В.
Категорія 8 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Талько О.Б

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу № 296/6569/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Янчука Максима Олександровича, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 8 квітня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М. В..,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що перебував з відповідачкою у шлюбі з 21.11.2015 року, який розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 червня 2022 року.

В період перебування у шлюбі ними за спільні сімейні кошти було придбано 11.05.2021 року квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку оформлено на відповідачку. Отже, квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, тому він має право на 1/2 частину квартири. На жоден з варіантів поділу, запропонований ним, відповідачка не погодилася.

Таким чином, просив визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 . Іншу 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 залишити у власності відповідачки та припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Вирішено поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , за кожним.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 151 грн судових витрат зі сплати судового збору.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Галагуз Д.М., про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн та витрати на оцінку майна в розмірі 1 000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Янчук М.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що сам факт набуття квартири у власність під час шлюбу не свідчить про те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вказує, що у позові не зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; представником позивача не було зроблено заяви до закінчення судових дебатів у справі про подання доказів на підтвердження понесених витрат; всі витрати були понесені стороною позивача до прийняття рішення у справі, а тому відсутні поважні причини на подання додаткових доказів на обґрунтування витрат з наданої правничої допомоги.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 листопада 2015 року сторони уклали шлюб, від якого у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 червня 2022 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 21 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №2750. Рішення суду набрало законної сили 21.07.2022 року.

Як встановлено судом, на підставі договору купівлі продажу, укладеного 11 травня 2021 року, за відповідачкою було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Перед укладення вказаного договору купівлі-продажу позивач 23 квітня 2021 року звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Катюхи О.В. із заявою, в якій надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю квартири АДРЕСА_1 . Заяву зареєстровано в реєстрі за № 750.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі, коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 не надала доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності на вказану квартиру.

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаного нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину цього майна.

Позивачем зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи: понесені 10 151 грн судового збору, оцінка майна 1000 грн; попередній розмір витрат на правничу допомогу 5000 грн. Також зазначено, що докази понесених витрат частково додані до матеріалів заяви, частково будуть додані у визначений процесуальним законодавством термін.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч.2 ст.134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Представником позивача було дотримано вимоги ч.8 ст.141 ЦПК України та зазначено в змісті позову попередній розрахунок суми судових витрат.

За змістом частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

У відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) від 05 липня 2012 року, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 19 Закону №5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що: не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21); при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц); суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу представником позивача - адвокатом Галагуз Д.М. до суду надано наступні документи: ордер серії АМ №1094388 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 , виданий 18.07.2024 адвокатом Галагуз Д.М. на підставі договору про надання правничої допомоги від 03.07.2024; договір про надання правничої допомоги від 03.07.2024, підписаний Каплуном О.О. та адвокатом; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 678; акт виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 11.04.2025; квитанцію про отримання коштів адвокатом від 11.04.2025 на суму 8 000 грн.

Згідно з п.1 договору про надання правничої допомоги від 03.07.2024 року адвокат Галагуз Д. М. взяла на себе зобов`язання надавати правову допомогу ОСОБА_1 , зокрема: представляти та здійснювати захист інтересів клієнта в судах.

За правову допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар за домовленістю сторін (пункт 3).

Згідно з актом виконаних робіт від 11.04.2025 року, який підписано адвокатом та позивачем, адвокат надав наступні юридичні послуги згідно з договором від 03.07.2024 року: консультація - 500 грн; збирання доказів та формування матеріалів для позову, підготовка позовної заяви, подача до суду позову, супровід справи, включаючи три судові засідання, отримання рішення у справі - 7500 грн. Всього 8 000 грн. Сплата клієнтом коштів адвокату підтверджується квитанцією від 11.04.2025 року.

У відповідності до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.5 ст.137 ЦПК України, в разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд, взявши до уваги заяву представника відповідача із запереченнями щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши надані докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, обсяг витраченого адвокатом часу, предмет спору та обсяг доказування, а також те, що позов задоволено частково, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

Крім того, відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

03.07.2024 року проведено оцінку вартості спірного майна - квартири АДРЕСА_1 , та складено висновок оцінювача про вартість майна.

За надані послуги з оцінки майна позивачем ОСОБА_1 було сплачено 1 000 грн, що підтверджується рахунком на оплату від 03.07.2024 року та платіжною інструкцією № 0.0..1 від 04.07.2024 року.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Янчука Максима Олександровича, залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 8 квітня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 квітня 2025 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: