ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/127/25Головуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/817/756/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря судового засідання - Панькевич Т.І.,

представника апелянта - Рокетської С.В.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки - адвоката Дарморіс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Тернополі цивільну справу №593/127/25 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2025 року, ухвалене суддею Німко Н.П., повний текст якого складено 22 травня 2025 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», позивач, апелянт) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідачка) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву №б/н від 10 грудня 2007 року. На підставі анкети-заяви відповідачці відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшено до 75000.00 грн. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідачка отримала кредитну картку № НОМЕР_1 . Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація нею картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Після спливу строку дії першої картки відповідачкою для можливості користування рахунком додатково отримані наступі картки:

- НОМЕР_2 , строк дії - 07/15, тип - Універсальна;

- НОМЕР_12, строк дії - 10/15, тип - Універсальна;

- НОМЕР_13, строк дії - 05/17, тип - Універсальна;

- НОМЕР_14, строк дії - 07/17, тип - Універсальна;

- НОМЕР_15, строк дії - 07/21, тип - Універсальна;

- НОМЕР_8, строк дії - 01/24, тип - Універсальна.

В процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки на 42 % річних. У процесі користування рахунком відповідачкою підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої погоджені інші суттєві умови користування кредитним рахунком. Відповідачка мала безперервний доступ до рахунку та зобов`язалася повернути використану частину кредитного ліміту.

Позивач вказував, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, для чого відкрив рахунок та надавав кредитні картки. У зв`язку із порушенням відповідачкою зобов`язань щодо погашення заборгованості, станом на 10 грудня 2024 року відповідачка має заборгованість у розмірі 80431.35 грн, з яких: 69320.07 грн - заборгованість за тілом кредиту; 11111.28 грн - заборгованість за простроченими відсотками, які позивач просив стягнути.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ КБ «Приватбанк» подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що саме відповідачка своїми діями сприяла втраті коштів з її банківського рахунку.

Вказує, що зібрані у ході перевірки дані свідчать про те, що переведенню коштів клієнта ОСОБА_1 передували перехід за фішинговим посиланням, компрометація даних на вхід в обліковий запис «Приват 24», комунікація з шахраями в телефонному режимі. Тобто, під час комунікації клієнтки з шахраями, клієнтка самостійно ввійшла в свій акаунт через відновлення сесії (restoresession) та, виконуючи вказівки третіх осіб, провела перекази на невідомий їй картковий рахунок НОМЕР_3 стороннього банку, хибно вважаючи його своїм «власним транзитним рахунком».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Дарморіс О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зокрема зазначає, що поза увагою служби безпеки Банку мало місце стороннє втручання в додаток «Приват 24» відповідачки, внаслідок чого з її картки, без її відома і підтвердження, перераховано кошти на оплату послуг із газопостачання. Також представник позивача визнає той факт, що відповідачці у додатку «Приват 24» показувало повідомлення, що вона підключена до реального оператора клієнтської підтримки Банку.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, представників сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

10 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором б/н від 10 грудня 2007 року заборгованість за кредитним договором відповідачки станом на 10 грудня 2024 року становить 80431.35 грн, яка складається із:

- 69320.07 грн - заборгованість за тілом кредиту;

- 11111.28 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

14 січня 2022 року відповідачка підписала Паспорт споживчого кредиту, а також Умови і правила надання банківських послуг, якими визначено умови користування кредитними коштами, в тому числі відсоткові ставки при здійсненні платежів та розрахунків банківськими картками (а.с.79-94).

Згідно з листом ВП №1 (м.Бережани) Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 17 лютого 2025 року №25237-2025, направленого адвокату Дарморіс О.М., відповідачку повідомлено, що на підставі проведених слідчих (розшукових) дій, постановою процесуального керівника - прокурора Бережанської окружної прокуратури Фаль Л.В. 30 вересня 2024 року було визначено сектор дізнання відділу поліції №1 Бориспільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області органом, який буде здійснювати подальше досудове розслідування у формі дізнання у вказаному кримінальному провадженні №0000085 від 26 квітня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та постанову із матеріалами вказаного кримінального провадження було направлено начальнику сектору дізнання відділу поліції №1 Бориспільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності стороною позивача того факту, що відповідачка ОСОБА_1 , як користувач послуг банку, своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, незаконному використанню її банківського рахунку, що призвело до заборгованості саме у вказаній банком сумі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 03 січня 2020 року, яка особисто підписана відповідачкою, підтверджують її приєднання до умов договору в розумінні положень статті 634 ЦК України, оскільки, підписавши Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідачка особисто ознайомилася з запропонованими їй умовами кредитування, тобто була обізнана з умовами, на яких отримала наданий позивачем кредит, а отже банк має право вимагати від позичальника виконання умов договору за користування кредитними коштами, а тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не підписувала Умов та правил надання банківських послуг, не заслуговують на увагу, а оскаржуване рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Як судом першої інстанції, так і апеляційним судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, оскільки надав ОСОБА_3 можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту згідно з укладеним договором щодо видачі кредитної картки №б/н від 10 грудня 2007 року.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка своїми діями сприяла втраті коштів, наслідком чого утворилась заборгованість за вказаним договором.

Як вбачається з письмових пояснень відповідачки, 25 квітня 2024 року близько 23 год. 14 хв. на її телефон надійшов вхідний дзвінок з номера НОМЕР_4 . Відповідачка підняла трубку, проте у відповідь ніхто з нею не розмовляв. В 23 год. 41 хв. пролунав вхідний дзвінок з телефонного номера НОМЕР_5 . Відповідачка підняла слухавку, у відповідь невідома особа представилася працівником АТ КБ «Приватбанк» і повідомила, що з картки Відповідачки відбувся переказ коштів в сумі 4002.00 грн в рахунок оплати комунальних послуг з газопостачання. Вказана особа запитала відповідачку, чи дійсно вона підтверджувала проведення вказаного платежу. У відповідь відповідачка сказала, що ніякого платежу вона не проводила. Працівник Банку повідомив, що щодо відповідачки мали місце шахрайські дії. Пізніше сказав їй, що вона може у своєму додатку «Приват 24» переконатися, що їй дійсно телефонує працівник Банку. Для цього їй потрібно у правому верхньому куті додатку «Приват 24» натиснути значок «Навушники» і одразу в низу висвітлиться прізвище і підтвердження від Банку, що це їх працівник. Відповідачка одразу в додатку «Приват 24», натиснувши цей значок, переконалася, що дійсно їй телефонує працівник Банку і виявила, що дійсно кошти у зазначеній сумі були списані на особовий рахунок з газопостачання № НОМЕР_6 і після цього ці кошти зараховані на попереднього газопостачальника та поточного газопостачальника. Після цього вказаний працівник Банку запропонував їй через додаток «Приват 24» перекинути кошти в сумі 11055.00 грн на іншу картку, яку анк створив відповідачці, щоб їй не списало решту коштів. Одразу після цього Банк заблокує попередню картку, щоб до неї не мали доступу шахраї. Весь цей час відповідачка перебувала на зв`язку із вказаним працівником. Під час вказаної розмови, їй стали телефонувати із Банку з номера НОМЕР_4 . Відповідачка слухавку не піднімала, проте повідомила працівника Банку, що їй телефонує Банк. На що вказаний працівник Банку повідомив, що їй не потрібно відповідати, оскільки він сам все це їй може зробити. У подальшому під час розмови з вказаним працівником Банку, відповідачці стали приходити звукові сигнали. Відповідачка не могла зрозуміти, що відбувається. Під час розмови Банк і далі телефонував відповідачці. Працівник Банку сказав, що на картці залишилося ще 3000.00 грн і їх слід перекинути на нову картку відповідачки у АТ КБ «Приватбанк». Проте відповідачка нічого не відповіла і дзвінок обірвався.

На спростування зазначених доводів, представник позивача, як у відповіді на відзив, так і в апеляційній скарзі вказував, що до Управління безпеки по Західному макрорегіону ГО, через вх.кореспонденцію, надійшла заява для проведення службової перевірки по зверненню клієнтки ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_7 ), яка повідомила, що в ніч з 25 на 26 квітня 2024 стала жертвою шахрайських дій невідомих осіб, в результаті яких з її карткового рахунку НОМЕР_8 було несанкціоновано списано грошові кошти в сумі 66249 грн. ОСОБА_1 пояснила, що 25 квітня 2024 року під час перегляду соціальних мереж побачила повідомлення «від Залужного про соціальну політику...» та можливість отримання «...фінансової допомоги». Пройшовши за вказаним посиланням (не збережено) ОСОБА_1 ввела номер свого «фінансового» телефону НОМЕР_9 та потрапила на сайт, схожий на «Приват 24». Потерпіла стверджує, що більше ніяких дій, які б могли призвести до розголошення її конфіденційної інформації не проводила.

Разом з тим, позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які підтверджують пояснення відповідачки щодо переходу на сайт, схожий на «Приват 24», де остання могла б ввести дані свого карткового рахунку.

Більше того, сам позивач вказує на те, що в ході додаткової перевірки встановлено, що мав місце діалог з клієнткою ОСОБА_1 в чаті «Онлайн-Допомога» додатку «Приват 24». В її переписці чату «онлайн-допомоги» було виявлено відповідні скріни (фото) слідуючого змісту: «До вашого особистого кабінету приєднаний фахівець Фінансового Моніторингу Privat24. ОСОБА_4 . Якщо не впевнені в тому, що з вами на лінії фахівець, запитайте його табличний код: НОМЕР_10 (25 квітня 2024 року, 23:42)». «Вам випущено нову картку Універсальну та Для виплат. Рахунок № НОМЕР_11 . Для забезпечення коштів та особистих даних зробіть резервування на свої нові реквізити. Отримання нової картки можливе наступного дня в найближчому відділенні Банку. Дотримуйтесь інструкції фахівця (25 квітня 2024 року, 23:42)».

Тобто, на думку колегії суддів, саме у зв`язку з тим, що відповідачка за допомогою офіційного додатку АТ КБ «Приватбанк» - «Приват 24», зокрема функції «Допомога Онлайн» переконалася у належному статусі особи, з якою безпосередньо спілкувалася по телефону, як представника банку, увійшла в довіру та виконувала його розпорядження, оскільки була переконана у добросовісності останнього, який, на її думку, діяв виключно з метою запобігти втраті її коштів з банківських карток.

Колегія суддів вважає, що саме ймовірні недоліки роботи додатку «Приват 24» чи його окремих функцій, а саме «Допомога Онлайн», де, як зазначає сам апелянт, зловмисники завчасно розпочали з відповідачкою чат, могли призвести до втрати відповідачкою коштів.

Таким чином, апеляційний суд вважає слушними доводи відповідачки у відзиві на апеляційну скаргу про те, що поза увагою служби безпеки Банку мало місце стороннє втручання в додаток «Приват 24» відповідачки, оскільки вона вважала, що підключена до реального оператора клієнтської підтримки Банку.

Так, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що:

«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, не встановивши обставин, які наводить у своїй позовній заяві позивач та безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що призвело до заборгованості саме у вказаній банком сумі, дійшов вірного висновку про відмову задоволенні позовних вимог позивача.

Так, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:

«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів».

Посилання ПАТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідачка своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що відповідачка втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, враховуючи при цьому те, що остання використовувала офіційний додаток «Приват 24».

Також апеляційний суд враховує факт звернення відповідачки того ж дня до банку та правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідачки дійсно була відсутня воля на вчинення такої транзакції.

Крім того, колегія суддів вважає вірним посилання місцевого суду на нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належно обґрунтовані під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що:

«сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 зазначено: «Банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на встановлені судом обставини справи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.374, 375, 367, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді