К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року місто Київ

справа № 357/1762/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/14946/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Рижко Г.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача:

основний борг у розмірі 3 500 доларів США, що в перерахунку на національну валюту, за офіційним курсом Національного банку України долара США станом на 04.02.2025 року, складає 146 267,80 грн.;

477,75 доларів США, що в перерахунку на національну валюту, за офіційним курсом Національного банку України долара США станом на 04.02.2025 року, складає 19 965,55 грн. інфляційних нарахувань;

87,46 доларів США, що в перерахунку на національну валюту, за офіційним курсом Національного банку України долара США станом на 04.02.2025 року, складає 3 655,02 грн 3% річних.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 24 квітня 2024 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 власноруч написану розписку про отримання у борг 3 500 доларів США в присутності 2-ох свідків. Борг зобов'язався повернути за вимогою.

11 червня 2024 року відповідачу було направлено лист-вимогу про повернення боргу, однак цей лист залишено без відповіді. Відповідач уникає розмов про повернення боргу, що призвело до звернення до суду з позовом. На день звернення до суду сума боргу еквівалентна 146 267,80 гривень. Станом на дату звернення із позов відповідач заборгованість не повернув.

Крім того, у зв`язку із порушенням своїх зобов`язань, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 87,46 доларів США, інфляційні нарахування у розмірі 477,75 доларів США.

Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою в розмірі 3500 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 462,67 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в даній справі розписка має на меті не отримання грошових коштів у борг, а забезпечення відповідних зобов`язань відповідача щодо компенсації за пошкоджені ворота. Досліджуючи справжню природу договору позики, суд першої інстанції не врахував, що метою цих правовідносин були не позикові зобов'язання. Існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов позивачем доведено не було.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що її доводи не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для його скасування відсутні.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належно, про причини неявки суду не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи за його відсутності.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи представник був повідомлений належно, про причини неявки суду не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 квітня 2024 року ОСОБА_1 отримав в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3500 доларів США в присутності двох свідків та зобов`язався повернути грошові кошти за вимогою (а.с. 6). В судовому засіданні оглянуто оригінал боргової розписки.

11 червня 2024 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про повернення боргу з проханням повернути отримані в борг кошти протягом 7 днів з дня отримання даної вимоги (а.с. 10). В судовому засіданні оглянуто оригінал вимоги про повернення боргу.

Вимогу про повернення боргу було направлено на адресу відповідача 11 червня 2024 року рекомендованим листом з описом вкладення, що підтверджується фіскальним чеком від 11.06.2024, описом вкладення з відтиском печатки АТ «Укрпошта» та накладною № 385 від 11.06.2024 (а.с. 11). Оригінали оглянуто в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав належні та допустимі докази існування між ним та ОСОБА_1 зобов`язальних правовідносин. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідачем жодних доказів на спростування доводів позивача, зазначених ним у позові або ж сплати останньому боргу за договором позики, до суду не подано. Боргова розписка від 24.04.2024 підтверджує факт укладення договору позики між сторонами і отримання коштів ОСОБА_1 , як наслідок виникнення у нього обов`язку в їх поверненні. Доказів того, що розписка була написана відповідачем проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску та погроз зі сторони ОСОБА_2 суду надано не було. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що до правоохоронних органів з цього приводу не звертався. Суд також враховує, що з часу укладення між сторонами договору позики, який був оформлений розпискою від 24.04.2024, відповідачем не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, у тому числі у зв`язку із застосуванням до нього тиску та психологічного примусу. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики у розмірі 3500 доларів США.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц, у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 344/16307/15, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16, від 14 липня 2021 року в справі № 750/2316/19, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

У розписці від 24 квітня 2024 року зазначено, що ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 3 500 доларів США, борг зобов`язується повернути за вимогою.

У розписці ОСОБА_1 власноручним підписом засвідчив, що отримав грошові кошти саме на умовах боргу, що спростовує його доводи в апеляційній скарзі про відсутність у борговому документі умови щодо надання позики.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження № 61-4579св24).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у ОСОБА_2 боргової розписки є підтвердженням існування правовідносин за договором позики між сторонами та свідчить про невиконане позичальником зобов`язання.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначив про іншу природу правовідносин, які виникли між сторонами, а саме про забезпечення зобов'язань відповідача щодо компенсації за пошкоджені ворота.

Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 24 квітня 2024 року.

Грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме такий обов`язок відповідача визначений у борговій розписці від 24 квітня 2024 року, де ОСОБА_1 зазначив, що бере кошти саме в борг, а не на інші цілі, тому, досліджуючи цю боргову розписку, суд зробив правильний висновок про наявність між сторонами правовідносин саме з договору позики.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що розписка була написана під психологічним тиском, оскільки позивач погрожував обмежити доступ до його автомобіля, а також у зв`язку із введенням його в оману щодо дійсної природи розписки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

У справі, яка переглядається, договір позики укладений у письмовій формі (боргова розписка) та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів.

З підстав безгрошевості, чи укладення правочину під психологічним примусом або внаслідок омани договір позики недійсним не визнавався, тому, з огляду на неспростовану презумпцію правомірності правочину, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Установивши, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, а відповідач за вимогою позивача кошти не повернув, суд дійшов правильного висновку про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором позики.

ОСОБА_1 суму боргу не спростував, не надав доказів повернення коштів за договором позики як частково, так і в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: