КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року місто Київ.

Справа № 758/232/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15594/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бас Андрій Миколайович, на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року (у складі судді Петрова Д.В., дата складення повного тексту рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ

У січні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Баса А.М. звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою.

В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 05 вересня 2021 року та 28 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено усний договір, за яким відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі: 05 вересня 2021 року - 2 000 Євро, та 28 листопада 2021 року - 2 500 Євро.

Вищевказані грошові кошти були надані відповідачу з метою придбання останнім для позивача автомобіля марки RENAULT «Premium».

Тобто, за усним договором про надання послуг, позивач передав кошти відповідачу в якості часткової попередньої оплати за автомобіль, а відповідач зобов`язувався придбати та передати вищезазначений автомобіль позивачу.

Вказана обставина підтверджується розписками від 05 вересня 2021 року та 28 листопада 2021 року, власноручно написаними ОСОБА_2 , копії яких додаються до позовної заяви. Оригінали розписок знаходяться у позивача.

Незважаючи на досягнуту домовленість, ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання з придбання та передачі автомобіля так і не виконав. До того ж, кошти взяті для виконання умов договору також не повернув, що в подальшому спричинило порушення прав та виникнення збитків для позивача.

В результаті такої поведінки відповідача, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Станом на день подання позовної заяви заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в загальній сумі становить 194 985 грн (4 500 Євро (загальна сума переданих коштів).

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, адвокат Бас А.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , 12 серпня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вирішити питання стягнення судового збору.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, щосуд першої інстанції не врахував, що мала місце усна домовленніть, а не формально оформлений цивільно-правовий договір, який можна було б визнати розірваним у встановленому порядку. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність договірних зобов`язань, які нібито продовжуються.

Наголошує, що навіть за наявності між сторонами усного договору, підтвердженого розписками, відповідач був зобов`язаний виконати умови такого договору у розумний строк. Тобто, відсутність строку виконання не означає право безстроково утримувати кошти.

Вказує, що з моменту передачі коштів минуло понад три роки, що значно перевищує будь-який розумний строк виконання.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

Правом на подачу відзиву на апеляційнускаргувідповідач не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційнускаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першоїінстанції.

У судове засідання, призначене на 11 листопада 2025 року, учасники справи не з'явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені, клопотань про відкладення чи розгляду без їх участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомляли.

Верховний Суд у постановівід 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розглядусправи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, якіберуть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

З урахуванням наведеного та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливістьрозглядусправи за відсутності учасників справи, які булиналежним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляд.

Відмовляючи в задоволенніцього позову, суд першоїінстанції виходиві з того, щоміж сторонами наявне договірне зобов`язання, що виключає застосування до спірних правовідносин приписів закону про повернення безпідставно набутих коштів (статті 1212 ЦК України).

Суд також контстатував, що кошти, про поверненняяких просить позивач, за своєюсуттю є невикористаним у передбачених договором цілях авансом.

Апеляційний суд, не заперечуючи правильності наведених висновків місцевого суду, тим не менш не може погодитися з результатами вирішення спору по суті з таких міркувань.

Так, судом у цій справі встановлено, що 05 вересня 2021 року та 28 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладеноуснийдоговір, за якимвідповідачотримаввідпозивача грошові кошти у розмірі: 05 вересня 2021 року - 2 000 Євро, 28 листопада 2021 року - 2 500 Євро.

Кошти надані позивачем відповідачу з метою придбання останнім для позивача автомобіля марки RENAULT «Premium».

Тобто, за усним договором про наданняпослуг, позивач передав коштивідповідачу в якостічастковоїпопередньої оплати за автомобіль, а відповідачзобов`язувавсяпридбати та передати вищезазначений автомобіль позивачу.

Вказана обставина підтверджується розписками від 05 вересня 2021 року та 28 листопада 2021 року, власноручно написаними ОСОБА_2 .

Станом на день подання позовної заяви заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в загальнійсумі становить 194 985 грн що відповідає еквіваленту 4 500 Євро.

Звертаючись до суду з цим позовом основний акцент своїх аргументів позивач зосередив на приписах статті 1212 ЦК України, яка декларує можливість повернення майна (у тому числі грошових коштів) з володіння іншої особи як безпідставно набутого.

Оцінюючи такі доводи позивача, колегія суддів зауважує, що за змістомчастинипершоїстатті 1212 ЦК України особа, яка набуламайноабозбереглайого у себе за рахунокіншої особи (потерпілого) без достатньоїправовоїпідстави (безпідставнонабутемайно), зобов`язанаповернутипотерпіломуцемайно. Особа зобов`язанаповернутимайно і тоді, коли підстава, на якійвонобулонабуте, згодомвідпала.

Зобов`язання з поверненнябезпідставнонабутого (збереженого) майна випливаєіззагальної для права заборони безпідставногозбагачення: той, хтозбагатився за рахунокіншого, без належної на те правовоїпідставизобов`язанийповернути предмет власногозбагачення.

Традиційно в доктриніцивільного права зобов`язання, які є наслідкомбезпідставногозбагачення, іменуютьсякондикційними (з лат. «condictiosine

causa» - поверненнязбагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Приписиглави 83 ЦК Українизастосовуютьсянезалежновід того, чибезпідставненабуттяабозбереження майна було результатом поведінкинабувача такого майна, потерпілого, іншихосібчинаслідкомподії (частина друга статті 1212 ЦК України).

Характерною особливістюкондикційнихзобов`язань є те, щопідставиїхвиникненнямають широкий спектр: зобов`язанняможутьвиникати як іздій, так і з подій, причому з дій як сторінзобов`язання, так і третіхосіб, іздій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційнізобов`язаннявиникаютьтоді, коли дії особи абоподіїпризводять до неправового результату у видіюридичнобезпідставногомайнового блага, щоперейшло до набувача та сприялойогобезпідставномузбагаченню.

У постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15Верховний Суд України сформулював висновок про те, що кондикційнезобов`язаннявиникає за наявності таких умов: 1) набуттячизбереження майна однією особою (набувачем) за рахунокіншої (потерпілого); 2) набуттячизбереження майна відбулося без правовоїпідставиабопідстава, на якіймайнонабувалося, згодомвідпала.

Сутністьзобов`язання з набуття, збереження майна без достатньоїправовоїпідставиполягає у вилученні в особи - набувачачастиниїї майна, щонабута поза межами правовоїпідстави, у випадкуякщоправовапідстава переходу відпалазгодом, абовзагалі без неї - якщомайновийперехід не ґрунтувався на правовійпідставівід самого початку правовідносин, та передання майна тійпотерпілійособі, яка маєналежнийправовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складіколегіїсуддівКасаційногогосподарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Тобто, конструкціячастинипершоїстатті 1212 ЦК Українисвідчить про необхідністьустановлення так званої «абсолютної» безпідставностінабуття (збереження) майна не лише в момент йогонабуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Підвідсутністюправовоїпідставирозуміютьтакийперехід майна відоднієї особи до іншої, якийабо не ґрунтується прямо на законі, абосуперечитьметіправовідносин і їхюридичномузмісту. Отже, відсутністьправовоїпідставиозначає, щонабувачзбагатився за рахунокпотерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншимиправовими актами чиправочином (постанови Верховного Суду у складіколегійсуддівКасаційногогосподарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року

у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Натомість договірчиіншийправочин, за загальним правилом,є достатньою та належною правовою підставоюнабуття майна (отриманнякоштів).

Загальнаумовачастинипершоїстатті 1212 ЦК Українизвужуєзастосуванняінститутубезпідставногозбагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, боотриманеоднієюзісторін у зобов`язанніпідлягаєповерненнюіншійстороні на підставіцієїстаттітільки за наявностіознакибезпідставності такого виконання.

Набуттяоднієюзісторінзобов`язання майна за рахунокіншоїсторони в порядку виконаннядоговірногозобов`язання не вважаєтьсябезпідставним.

Тобто в разі, коли поведінканабувача, потерпілого, іншихосібабоподіяутворюютьправовупідставу для набуття (збереження) майна, положеннястатті 1212 ЦК Україниможназастосовуватитількипісля того, як такаправовапідстава в установленому порядку скасована, визнананедійсною, змінена, припиненаабобулавідсутнявзагалі.

Подібний підхід до застосування правил кондикції у спірних правовідносинах підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21, зазначивши, що якщомайнонабуте на підставіправочину, статтю 1212 ЦК Україниможназастосовуватитількипісля того, як такаправовапідстава в установленому порядку скасована, визнананедійсною, змінена, припиненаабоїї не буловзагалі. Винятком є випадки, коли майнобезпідставнонабуте у зв`язкуіззобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

У справі, яка перебуває на розгляді апеляційного суду, суд установив, що між сторонами насправді наявний усний договір щодо надання послуг (придбання автомобіля), на виконання умов якого позивач передав кошти відповідачеві як авансовий платіж для придбання обумовленого транспортного засобу.

Зазначений правочин за встановлених судом обставини не було розірвано, визнано недійсним або у інший спосіб досягнено ситуації, за якої правова підстава передання коштів уважалась би такою, що відпала.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірних правовідносинах приписи статті 1212 ЦК України є незастосовними.

Доводи апеляцйної скарги про те, що між сторонами мала місце усна домовленніть, а не належно оформлений цивільно-правовий договір, який можна було б визнати недійсним чи розірвати у встановленому порядку, колегія суддів не приймає як такі, що ґрунтуються на помилковому сприйнятті позивачем правочину як документа, а не юридичного факту, який породжує існування у сторін прав та обов`язків, обумовлених ним.

У той же час, на переконання апеляційного суду, відмова у задоволенні позову винятково з тих підстав, що позивач послався на приписи статті, яка не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, є проявом надмірного формалізму, який не є необхідним у декмократичному суспільстві та не відповідає принципу процесуальної економії, адже спонукатиме позивача до звернення до суду з тими ж позовними вимогами, але у новому провадженні.

У цьому висновку колегія суддів керується таким.

У постановівід 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистомїїпорушеного, невизнаногочиоспорюваного права абоінтересу, а суд позовзадовольнив, виконанняйогорішеннямаєнастільки, наскількицеможливо, відновити стан позивача, якийіснував до порушенняйого права та інтересу, чи не допустититакепорушення. Судоверішення не повиннепороджувати стан невизначеності у відносинахпозивача з відповідачем і вимагативід них подальшоговчиненняузгодженихдій для вичерпанняконфлікту.

Крім того, спосібзахисту права абоінтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникаланеобхідність повторного звернення до суду (постанова ВеликоїПалати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду також зверталаувагу на те, щозгідно з принципом juranovitcuria («суд знаєзакони») суд самостійноздійснюєпошук і застосовуєнорми права для вирішення спору безвідносно до посиланьсторін, алезалежновідустановленихобставинсправи. Суд виявляєактивну роль, самостійнонадаючиюридичнукваліфікаціюспірнимправовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належнінорми правапісляповного та всебічногоз`ясуванняобставин, на якісторонипосилаються як на підставусвоїхпозовнихвимог і заперечень, підтвердженихдоказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумоктакоїпроцесуальноїдіяльності суду знаходитьвідображення в судовому рішенні, зокрема у йогомотивувальній та резолютивнійчастинах. Отже, обов`язокнадатиюридичнукваліфікаціювідносинамсторін спору, виходячи з фактів, установленихпід час розглядусправи, та визначити, яку юридичну норму слідзастосувати для вирішення спору, виконуєсаме суд (близькі за змістомвисновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).

Тому, суди при ухваленнірішень по суті спору не зв`язаніпосиланнями на норми права, зазначеними у позовнійзаяві та в іншихписьмовихзаявахучасниківсправи.

Укожнійсправі за змістомобґрунтуваньпозовнихвимог та наданихпозивачемпояснень суд маєвстановити, якогосаме результату позивачхочедосягнутиунаслідоквирішення спору. Суд розглядаєсправи у межах заявленихвимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючиоб`єктивність і неупередженість, сприяєучасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбаченихцим кодексом (пункт 4 частинип`ятоїстатті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язкупов`язане, зокрема, з тим, щосуд маєнадаватипозовнимвимогамналежнуінтерпретацію, а не тлумачитиїхлише буквально[див., наприклад, постановиВеликоїПалати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)].

У доктриніпроцесуального права підставами позову визначаютьобставини, якимипозивачобґрунтовуєсвоївимогищодозахисту права та охоронюваного законом інтересу. До підставцивільного позову можнавіднестиюридичний факт абоїхсукупність, які у спірнихправовідносинзумовлюютьпевніправовінаслідки. До підстав позову не відносятьсяфактичнідані, тобтодокази у справі, вони лишепідтверджуютьнаявністьабовідсутність тих юридичнихфактів, якіскладаютьпідстави позову.

Тобто саме по собі посилання учасника справи на конкретну норму права не складає підставу позову, а є проявом його власної юридичної кваліфікації спірних правовідносин. Натомість підставами позову, як уже зазначалося, є ті обставини об`єктвиної дійсності, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

У справі, яка переглядається, позивач, пред`являючи позов, має на меті домогтися такого результату, за якого відбудеться повернення на його користь сплачених ним відповідачу грошових коштів, і за які не було придбано автомобіль, на який він спочатку розраховував.

Окрім посилання на приписи статті 1212 ЦК України, позивач як у суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду посилався також і на те, що відповідач був зобов`язаний виконати умови наявного між сторонами договору у розумний строк, проте не виконав взяті на себе зобов`язання з пошуку та придбання автомобіля для позивача. Вказував і про те, що відсутність строку виконання не означає право безстроково утримувати кошти.

Тим самим підставами позову позивач фактично визначив обов`язок іншої сторони правочину з повернення авансового платежу у разі невиконання умов договору.

Відповідно до частини другої статті 693 ЦК України якщопродавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупецьмає право вимагатипереданняоплаченого товару абоповерненнясумипопередньої оплати.

Зізмістузазначеноїнорми права вбачається, щоумовоюїїзастосування є неналежневиконанняпродавцемсвогозобов`язаннязісвоєчасногопередання товару покупцю. У разінастаннятакоїумовипокупецьмає право діяти альтернативно: абовимагатипереданняоплаченого товару відпродавця, абовимагатиповерненнясумипопередньої оплати. Тобто, зазначена норма містить в собі альтернативу щодореалізаціїпокупцемсвоїх прав у випадку непоставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупецьмає право вимагатипереданняоплаченого товару абоповерненнясумипопередньої оплати. Тобто наведена норма наділяєпокупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключноїїволевиявленням (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 442/7428/22).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, із чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Установивши, що між сторонами наявні договірні правовідносини, а передані позивачем кошти є нічим іншим, як авансом (попередньою оплатою) за придбання транспортного засобу, які відповідач на цілі, декларовані у договорі, не використав, у зв`язку з чим не виконав свого обов`язку, у суду першої інстанції були наявні усі правові підстави для задоволення позову на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незастосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 ЦК України, проте не здійснив правильну юридичну кваліфікацію спірних правовідносин та належну інтерпретацію пред`явлених позовних вимог, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача кошти в загальній сумі 194 985 грн.

У порядку, визначеному статтею 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 949 (одна тисяча дев`ятсотсорок девять) гривень 85 копійок та за подання апеляційної скарги у розмірі 2 924 (дві тисячідев`ятсот двадцять чотири) гривні 77 копійок.

Керуючись статтями 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого дієадвокат Бас Андрій Миколайович - задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року -скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 простягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі 194 985 (сто дев`яносто чотиритисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 949 (одна тисяча дев`ятсотсорок девять) гривень 85 копійок та за подання апеляційної скарги у розмірі 2 924 (дві тисячідев`ятсот двадцять чотири) гривні 77 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена вкасаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судовогорішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова