Провадження № 2/522/7265/25
18 листопада 2025 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
До Приморського районного суду м. Одеси 10.07.2025 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до ОСОБА_2 , з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано за нею 22.01.2013 року, на підставі свідоцтва на право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 26.12.1012 року, видавник: Виконавчий комітет Одеської міської ради. Згідно з довідкою № K7-157145-ф/о від 03.07.2025 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, в її квартирі зареєстровані: вона, ОСОБА_1 , з 27.11.2013 року (власник); та ОСОБА_2 з 26.02.2018 року (син). Вказувала, що відповідач у квартирі не проживає та ніколи не проживав, житлово-комунальні платежі не сплачує та ніколи не сплачував, у квартирі не має його особистих речей, і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона Відповідачу ніколи не чинила. Зазначала, що відповідач давно проживає за кордоном та не підтримує з нею зв`язок з 2019 року. З приводу зняття з реєстраційного обліку Відповідача, вона зверталась до Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради, але їй відмовили у знятті з реєстрації Відповідача, так як необхідно його особиста заява та присутність, а також повідомили що згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - Відповідача можливо зняти з реєстрації тільки у судовому порядку визнавши його таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням. Разом із сусідами, за посвідченням ОСББ «РАЗУМОВСЬКА 10/12», склали - Акт обстеження про факт не проживання особи за місцем реєстрації від 08.07.2025 року. Зазначила, що реєстрація Відповідача в квартирі заподіює їй шкоду, оскільки вона повинна сплачувати комунальні платежі за осіб зареєстрованих, а не фактично проживаючих у квартирі. А також, у зв`язку з тим, що вона є інвалідом 2 групи пожиттєво (пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 від 01.08.2017 року додається) та не має можливості вже працювати, їй не вистачає грошових коштів на ліки, утримання житла та свого власного життя. Вона змушена виставити на продаж свою квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , для придбання більш дешевше житло, а на різницю, яка залишиться від продажу, жити. За викладених обставин, за захистом своїх прав для усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном позивачка вимушена звернутись до суду з відповідним позовом шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, та вважає , що це буде належним способом захисту її порушених прав.
Матеріали позову отримано суддею 11.07.2025 року.
Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 1565986 від 11.07.2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 26.02.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою суду від 16.07.2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 08.09.2025 року.
У підготовче засідання 08.09.2025 року сторони не з`явилися, від представника ОСОБА_1 адвоката Крись Ю.О. надійшла а заява про розгляд справи за відсутності представника позивачки, просила закрити підготовче провадження.
Ухвалою суду від 08.09.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, призначено до судового розгляду на 16.10.2025 року.
У судове засідання 16.10.2025 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 18.11.2025 року.
У судове засідання 18.11.2025 року сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Письмові матеріали справи, містять заяву представника позивача про розгляд справи у відсутність сторони позивача (а.с. 33).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 3 ст. 211, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення за згодою представника позивача.
Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення датою складення цього судового рішення є 28.11.2025 року.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано за нею 22.01.2013 року, на підставі свідоцтва на право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 26.12.1012 року, видавник: Виконавчий комітет Одеської міської ради (а.с. 10-12).
Зазначене підтверджується також витягом від 25.11.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з довідкою № K7-157145-ф/о від 03.07.2025 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, в квартирі позивача зареєстровані: вона, ОСОБА_1 , з 27.11.2013 року (власник); та ОСОБА_2 з 26.02.2018 року (син) (а.с. 17).
Згідно акту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «РАЗУМОВСЬКА 10/12» від 08.07.2025 року, відповідач ОСОБА_2 за адресою позивача фактично не проживає та ніколи не проживав (а.с. 18).
Згідно тверджень позивача, відповідач у квартирі не проживає та ніколи не проживав, житлово-комунальні платежі не сплачує та ніколи не сплачував, у квартирі не має його особистих речей, і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач Відповідачу ніколи не чинила. Зазначала, що відповідач давно проживає за кордоном та не підтримує з нею зв`язок з 2019 року.
Зазначене не було спростовано стороною відповідача.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У вказаній справі позивач подав позов про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Спірні правовідносини виникли з приводу факту наявності реєстрації відповідача у квартирі позивачки, яка належить їй на праві власності.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16.11.2016, справа № 6-709цс16).
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивача створює йому перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Відповідач відсутній за даним місцем реєстрації.
Отже, відповідач не проживає у спірній квартирі більші одного року, речей відповідача в квартирі не має.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що реєстрація місця проживання відповідача у даній квартирі перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника, а тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 у частині вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню в повному обсязі.
Із приводу вимог ОСОБА_1 в частині подальшого зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання у зазначеній квартирі суд зазначає наступне.
Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»- орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Пунктом 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 визначено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі - рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

За викладених обставин, зважаючи на те, що чинним законодавством передбачено процедурний порядок зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання та відповідне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, то такі вимоги позивача не підлягають задоволенню як неналежний спосіб захисту прав. Тому в задоволенні цієї частини вимог суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 605,60 грн. з урахуванням часткового задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 321, 383, 391, 403, 405 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 6-13, 79-81, 83, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

В іншій позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 28.11.2025 року.

Суддя: Л.В. Домусчі