П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Новак А.В. в місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 за договором позики від 19 грудня 2011 року у розмірі 6 808 993,56 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір позики на суму 2 077 400,00 грн., що еквівалентно 260 000,00 доларів США.Згідно з умовами договору позики ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати щомісяця 3 % за користування коштами та повернути позику не пізніше трьох років з моменту укладання договору, тобто до 19 грудня 2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 19 грудня 2011 року між ним і ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого позичальник за згодою чоловіка, ОСОБА_2 , передала позикодавцю в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Строк повернення позики сплив, однак коштів отриманих за договором позики відповідач не повернула, зустрічей і контактів уникає. Направлене ОСОБА_1 26 листопада 2016 року повідомлення про виконання умов договору позики і повернення грошових коштів та про наслідки його невиконання, яке вона отримала 30 листопада 2016 року, залишене без реагування. У зв`язку з невиконанням умов договору позики у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 14 грудня 2017 року становить 6 808 993,56 грн. і складається з неповерненої позики у розмірі 2 077 400,00 грн., процентів за позикою у розмірі 2 239 571,23 грн., 3 % річних на неповернену позику у розмірі 186 112,27 грн., 3 % річних на неповернуті проценти у розмірі 97 819,56 грн., інфляційних нарахувань на суму позики у розмірі 1 687 406,83 грн. та інфляційних нарахувань на проценти - 520 683,58 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд фактично розглянув справу у підготовчому засіданні без закриття підготовчого провадження та без призначення справи до розгляду по суті, що згідно з пунктом 7 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Вважає, що з огляду на відсутність ухвали про закриття підготовчого провадження суд фактично розглянув справу на стадії підготовчого провадження, що суперечить статті 200 ЦПК України, оскільки відповідач ніколи не визнавала позову. Справу розглянуто у відсутність третьої особи ОСОБА_2 , який не був повідомлений про розгляд справи, як і взагалі не зазначений у вступній частині рішення у якості третьої особи. Фактично саме ОСОБА_2 отримував кошти за договором позики для розвитку власного бізнесу і повертав ці кошти у сумі 12 000,00 доларів США щомісяця і до кінця 2014 року борг повернув, хоча розписок від позивача про передачу коштів не брав, проте є свідки цього. Вважає, що через незаконні дії суду ОСОБА_2 був позбавлений можливості реалізувати свої права, зокрема надати пояснення, заявити клопотання про виклик свідків. Суд розглянув справу в період дії карантину за наявності клопотання представника відповідача адвоката Ларичева В.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку із підвищенням у нього температури.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, третя особа ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд розглянув справу за відсутності третьої особи та без його належного повідомлення про розгляд справи, що призвело до неправильного встановлення судом обставин справи. Зазначає, що фактично саме він отримував кошти за договором позики і повертав ці кошти протягом 2013-2014 років у сумі 12 000,00 доларів США щомісяця і до кінця 2014 року борг повернув, при цьому розписок від позивача не отримував, проте є свідки цього. Зважаючи на істотні протиріччя в поясненнях сторін щодо повернення боргу, ним проведено психологічне дослідження з використанням поліграфа, яке підтверджує його свідчення про те, що він є фактичним отримувачем коштів за договором позики та підтверджує їх повернення.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року скасовано і ухвалено нове, яким позов задоволено частково. У рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 за договором позики від 19 грудня 2011 року у розмірі 4 067 659,99 грн., з яких неповернута сума позики - 2 077 400,00 грн., нараховані на позику 3 % річних - 186 112,27 грн., інфляційні втрати на позику - 1 687 406,83 грн., проценти - 62 322,00 грн., інфляційні втрати на проценти - 48 835,52,00 грн. та нараховані 3 % річних - 5 583,37 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом договору іпотеки від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року залишено без змін.

19 жовтня 2021 року третьою особою ОСОБА_2 подано касаційну скаргу, до якої він додав копію заяви ОСОБА_3 від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 19 грудня 2011 року № 76, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (а.с. 147 т. 3).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року та постанову Верховного Суду від 30 вересня 2021 року із направленням матеріалів справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції у постанові від 22 грудня 2021 року виходив з того, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, розглянувши справу за відсутності третьої особи ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

У рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 за договором позики від 19 грудня 2011 року у розмірі 4 067 659,99 грн., з яких неповернута сума позики - 2 077 400,00 грн., нараховані на позику 3 % річних - 186 112,27 грн., інфляційні втрати на позику - 1 687 406,83 грн., проценти - 62 322,00 грн., інфляційні втрати на проценти - 48 835,52 грн. та нараховані 3 % річних - 5 583,37 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом договору іпотеки від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_1 , шляхом проведення електронного аукціону за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 30 липня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи вищезазначені судові рішення, Верховний Суд виходив з того, що 05 квітня 2023 року у судовому засіданні апеляційного суду представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надано оригінал заяви ОСОБА_3 від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів. Зазначений доказ, який у силу певних обставин було надано лише на стадії апеляційного провадження, апеляційним судом прийнято, наведено мотиви, чим виконано вимоги статті 367 ЦК України.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заява ОСОБА_3 від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів була подана 19 жовтня 2021 року третьою особою ОСОБА_2 до Верховного Суду, разом з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року (а.с. 147 т. 3).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , який заперечував підписання такої заяви, про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи задоволено. Призначено у справі комплексну судову почеркознавчу та судову технічну експертизу.

На вирішення комплексної судової експертизи поставлено, у тому числі питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 та рукописний запис ( ОСОБА_3 ) в графі підпис у заяві від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів, самим ОСОБА_3 чи іншою особою. Проведення експертизи доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. Для дослідження експертам надано матеріали цивільної справи № 752/26502/17 та достовірні вільні зразки підпису ОСОБА_3 , що містяться у долучених документах.

10 червня 2024 року ухвала Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року про призначення експертизи та матеріали справи повернулися до Київського апеляційного суду без висновку експерта у розшитому вигляді з повідомленням заступника директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Щирби Д.Є. від 31 травня 2024 року № 19/32/2-22314-2024, відповідно до якого повернуто матеріали без виконання у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експертів об`єкта дослідження та зразків підпису ОСОБА_3 .

Також у повідомленні вказано, що 27 травня 2024 року слідчому слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21 надано тимчасовий доступ до документів та вилучено оригінали документів справи № 752/26502/17 із зазначенням переліку вилучених документів.

Відповідно до постанови старшого слідчого СВ Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві Пакулко О.О. від 10 червня 2024 року про призначення почеркознавчої експертизи у межах кримінального провадження від 16 квітня 2024 року

№ 0001386 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною третьою статті 190 КК України, 16 квітня 2024 року до слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві надійшла заява ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 під приводом подання цивільного позову, аргументуючи позов завідома неіснуючими грошовими зобов`язаннями, шляхом обману вчинив закінчений замах на заволодіння майном ОСОБА_2 . Призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експерту були поставлені ідентичні питання тим, які раніше були зазначені апеляційним судом в ухвалі від 13 березня 2024 року про призначення експертизи.

Отже, у відповідності до вказівок Верховного Суду, викладених в Постанові від 30 липня 2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/129213147),

апеляційному суду при новому розгляді слід належним чином дослідити наявні у справі докази, у тому числі призначити судову почеркознавчу та судову технічну експертизу з метою встановлення дійсності нотаріально посвідченої заяви від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів, оскільки її існування впливає на вирішення цієї справи та на необхідність встановлення, чи є заява від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів належним доказом у цій справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19 грудня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 76, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 2 077 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день підписання цього договору еквівалентно

260 000,00 дол. США (а. с. 10).

Згідно з пунктом 5 цього договору сторони домовились, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше ніж через 3 роки з моменту укладання цього договору, тобто до 19 грудня 2014 року. Повернення позики підтверджується заявою позикодавця.

Відповідно до пункту 6 договору в разі прострочення позичальником виконання зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Пунктом 12 договору позики визначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний цей договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

19 грудня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В., зареєстрований в реєстрі за № 78, відповідно до якого ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язання передала в іпотеку квартиру

за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. за реєстровим номером 5078.

Згідно з пунктом 3.2.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його та/або вимагати від Іпотекодавця дострокового виконання зобов`язань, що випливають із договорів позики, за умови невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики.

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію незалежно від настання строку виконання іпокекодавцем будь-яких зобов`язань за договором позики при виникненні підстав, вказаних у пункті 3.2.3 договору.

Пунктом 1.11 договору іпотеки визначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця, ОСОБА_2

28 листопада 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. із заявою про передання ОСОБА_1 повідомлення про прострочення повернення грошових коштів. Також у цій заяві зазначено, що в разі невиконання позичальником добровільно умов договору позики заявник змушений буде звернутися

до відповідних органів за захистом своїх прав.

30 листопада 2016 року ОСОБА_1 особисто отримала цю заяву.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що виконав свої зобов`язання

за договором позики в повному обсязі, однак з моменту укладання договору позики ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконує, взятих у борг грошових коштів

не повертає, унаслідок чого станом на 14 грудня 2017 року утворилася заборгованість, розмір якої становить 6 808 993,56 грн.

Третя особа у справі - ОСОБА_2 протягом всього часу розгляду справи стверджував, що саме він є боржником і саме він виконував обов`язок

із повернення боргу, а тому позов подано до неналежного відповідача.

Матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 від 22 січня 2018 року про те, що саме він є боржником за договором позики, підписаним між його дружиною - відповідачем у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1,а. с. 52).

За приписами ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Виконуючи вказівки Верховного Суду в частині необхідності встановлення, чи є заява від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів належним доказом у цій справі, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника

і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Зі змісту наданої суду нотаріальної заяви від 15 лютого 2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., вбачається, що «…19 грудня 2011 року було укладено Договір позики № 76 між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (PHOKПП НОМЕР_2 ), який було посвідчено, у відповідності до якого, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 2 077 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору еквівалентно 200 000,00 доларів США.

Я, ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), підтверджую, що ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), повернув мені грошові кошти за Договором позики № 76 від 19 грудня 2011 року в повному обсязі в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 (PHOKПП НОМЕР_2 ) за цим договором. Жодні майнові претензії щодо виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Договором позики від 19 грудня 2011 року в мене відсутні» (т. 3, а.с. 147).

Згідно з повного витягу з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, наданого ДП «Національні інформаційні системи» вбачається, що бланк ННО 995994 було витрачено 15 лютого 2019 року приватним нотаріусом Кудренко В.М. у м. Києві, по вул. Бульварно-Кудрявська, 37/14, дата та час реєстрації 15.02.2019 15:14:10, реєстратор ПН Кудренко Віра Миколаївна (т. 5, а.с. 2).

Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Тож у разі не спростування презумпції правомірності договору, передбаченої у статті 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником як за власною ініціативою, так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником. Таке покладання виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-15цс15).

Аналогічна позиція викладене у постанові Верховного суду від 01 жовтня 2021 року у справі № 523/18422/14-ц.

Таким чином, виконання боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед кредитором ОСОБА_3 , чоловіком відповідача - ОСОБА_2 не суперечить вимогам закону.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що нотаріально посвідчена заява позивача ОСОБА_3 про повернення йому боргу ОСОБА_2 є належним доказом, оскільки:

є односторонній правочином, презумпція правомірності якого не спростована;

містить інформацію щодо предмета доказування, а саме наявність обставин на яких ґрунтуються заперечення відповідача та третьої особи проти позову, а саме факт повернення боргу.

Доказів на спростування факту написання та підписання зазначеної заяви позивачем матеріали справи не містять.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частини перша, п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Отже, іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, є дійсною до припинення основного зобов`язання. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед кредитором боргу у повному обсязі, договір позики припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за договором позики, а отже, і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) та постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21), від 23 липня 2024 року у справі № 210/1532/23 (провадження № 61-13380св23).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що встановленим є факт виконання грошового зобов`язання, а отже припинення іпотеки, як похідного від основного зобов`язання, що має наслідком відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виконуючи вказівку Верховного Суду в частині призначення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи з метою встановлення дійсності нотаріально посвідченої заяви від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів, оскільки її існування впливає на вирішення цієї справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом в судовому засіданні поставлено на обговорення питання, щодо призначення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи та наявності можливості їх проведення за умови відсутності в розпорядженні суду оригіналу заяви від 15 лютого 2019 року, яка має бути предметом дослідження експертів.

Представники відповідача та третьої особи повідомили суду, що в них відсутній оригінал заяви ОСОБА_3 , оскільки остання 27 травня 2024 року слідчим СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року, якою надано тимчасовий доступ до документів, вилучена з цивільної справи № 752/26502/17.

Згідно з постанови слідчого СВ Святошинського управління поліції Лиштван О.О., вбачається, що заява ОСОБА_3 від 15 лютого 2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Кударенко В.М. 15 лютого 2019 року, бланк НН5944, визнана речовим доказом та залишено в матеріалах кримінального провадження № 0001386 від 16 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 , ч. 3 ст. 190 КК України (т. 8 а.с. 15).

Вирішуючи питання можливості витребування оригіналу заяви від 15 лютого 2019 року, а відтак і можливості призначення та проведення експертизи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження. За клопотанням володільця документа слідчий, прокурор, суд можуть видати копії цього документа, за необхідності - його оригінал, долучивши замість них до кримінального провадження завірені копії. Речові докази та документи, надані суду, зберігаються в суді, за винятком випадків, передбачених частиною шостою цієї статті, а також речових доказів у вигляді громіздких або інших предметів, що вимагають спеціальних умов зберігання, які можуть знаходитися в іншому місці зберігання.

У постанові Верховного суду 22 травня 2024 року у справі № 369/1937/20, викладено висновок, відповідно до якого «Стаття 84 ЦПК України, яка наділяє цивільний суд компетенцією витребувати докази для розгляду цивільної справи, так і передбачає те, що адресат такого витребування може й не мати можливості надати запитувані докази. А принцип верховенства права, передбачений пунктом 1 частини третьої статті 2 ЦПК України, визначає, не тільки вертикальну ієрархію правових актів з точки зору правозастосування, а й взаємодію між собою рівнозначних за статусом правових актів, зокрема процесуальних кодексів України. Цьому принципу кореспондує аналогічна засада кримінального провадження, визначена пунктом 1 частини першої статті 7 КПК України, що лише підтверджує зазначене. У зв`язку з цим жодна реалізація норм ЦПК України не може спричиняти недоліки правозастосування норм КПК України та навпаки.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд звертає увагу на те, що витребування цивільним судом оригіналів матеріалів кримінального провадження може позбавляти, наприклад слідчого чи прокурора можливості виконання обов`язку, передбаченого частиною другою статті 9 КПК України, щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставини кримінального провадження в межах вимог частини першої статті 28 КПК України та такої засади кримінального провадження як розумність строків».

Тому звідси випливає висновок, що суд в порядку здійснення цивільного судочинства, зокрема реалізації статті 84 ЦПК України, не може витребувати оригінали матеріалів кримінального провадження.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку про неможливість витребування в порядку визначеному ЦПК України документу, який є речовим доказом в кримінальному провадженні та долучений до його матеріалів чинною постановою слідчого. Крім того, клопотання про витребування оригіналу заяви в порядку ст. 84 ЦПК України, сторонами не заявлялося.

Отже, призначення та проведення судової почеркознавчої та технічної експертизи не є можливим через відсутність оригіналу предмета дослідження, а саме заяви ОСОБА_3 від 15 лютого 2019 року та неможливості її отримання апеляційним судом в межах наданих ЦПК України повноважень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

З огляду на відсутність можливості у позивача спростувати презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦПК України), апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 05 березня 2024 року, у справі № 910/3374/23, відповідно до якої: «..Встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі відповідно до пункту 2 частини другої статті 320 ГПК України є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами».

Отже, у разі встановлення в межах кримінального провадження № 0001386, в якому проводиться судово-почеркознавча експертиза з питань підписання чи не підписання заяви від 15 лютого 2019 року ОСОБА_3 факту її не підписання позивачем, останній, за наявності до того передбачених ЦПК України підстав, не буде позбавлений можливості на звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Щодо клопотання ОСОБА_3 про визнання дій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ухиленням від проведення експертизи та подання необхідних матеріалів і документів.

Відповідно до п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Пунктом 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, встановлено, що, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи норму ст. 109 ЦПК України Верховний Суд, у Постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 761/33483/21 дійшов висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі, зокрема у наданні необхідних документів, без яких неможливо провести експертизу. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке має істотне значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2022 в справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо.

Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі.

Така правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 в справі №695/318/20.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи задоволено. Призначено у справі № 752/26502/17 комплексну судову почеркознавчу та судову технічну експертизу.

Разом з тим, судом встановлено, що експертиза не була проведене не з вини відповідача ОСОБА_1 чи третьої особи ОСОБА_2 , а через вилучення оригіналу заяви, яка підлягала дослідженню, правоохоронними органами, визнання її речовим доказом та долучення до матеріалів кримінального провадження, за обставин, зазначених вище.

За приписами ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. Заявник має право подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що кожна особа, яка вважає, що по відношенню до неї вчинено злочин, має право звернутись до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення. При цьому реалізація такою особою даного права не може вважатись зловживанням чи ухиленням від виконання своїх процесуальних обов`язків в межах іншого виду судочинства (в даному випадку цивільного), а саме ухиленням від надання суду оригіналів документів для проведення експертизи.

Дії правоохоронних органів, вчинені в межах КПК України, на які особа, що звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення, не має жодного впливу, не можуть ставитися їй у вину, та тлумачитись як ухилення від проведення експертизи.

З огляду на викладене апеляційний приходить до висновку про відсутність підстав до застосування вимог ст. 109 ЦПК України та визнання факту, для з`ясування якого експертиза була призначена, встановленим, а саме факту не підписання заяви від 15 лютого 2019 року про повернення боргу позивачем.

Щодо клопотання ОСОБА_3 про постановлення окремої ухвали про встановлені порушення для проведення перевірки та вжиття відповідних заходів.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду - є процесуальним засобом судового впливу, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Тобто підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.

Відповідно до положень статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

За таких обставин, апеляційний суд підстав до постановлення окремої ухвали не вбачає.

Подане представником позивача клопотання про повідомлення судом Офісу Генерального прокурора, Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України та Державного бюро розслідувань про порушення, задоволенню не підлягає, оскільки не узгоджується з повноваженнями суду апеляційної інстанції, визначеними ст. 374 ЦПК України, в межах розгляду апеляційних скарг.

Крім того, представник позивача, як і сам позивач не позбавлені можливості самостійного звернення до вказаних органів з повідомленням про усі наявні на їх думку порушення закону чи вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 12 000,00 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 12 000,00грн., оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційних скарг, сплачений відповідачами судовий збір підлягає стягненню на їх користь з позивача по 12 000,00 грн. кожному.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 судовий збір по 12 000,00 (дванадцять тисяч) гривень з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.