Справа № 149/2622/24
Провадження № 22-ц/801/2275/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 рокуСправа № 149/2622/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Козюми Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про відмову у відстрочені виконання судового рішення, постановлену у цій справі 05 вересня 2025 року у м. Хмільник суддею цього суду Павлюк О.О., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про розстрочення виконання судового рішення суду від 06.05.2025 року у даній справі.

Заява мотивована тим, що 06.05.2025 року рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області позов ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором про надання кредиту від 06.01.2024 року у загальній сумі 192 902, 90 грн.

Заявник вказала, що зазначене рішення суду набрало законної сили, проте одноразове стягнення усієї суми боргу поставить її у скрутне матеріальне становище, оскільки вона має заборгованість і за іншими грошовими зобов`язаннями, що підлягають стягненню зокрема у судовому порядку.

За таких обставин, ОСОБА_1 просила суд відстрочити виконання рішення суду від 06.05.2025 року на 12 місяців.

05.09.2025 року ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду від 06.05.2025 року у даній справі відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить її скасувати та постановити нову, якою заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції належним чином не звернуто увагу та не проаналізовано матеріальне становище відповідача.

Також вказує, що у зв`язку з наявністю боргів за кредитами та у разі відмови у відстрочені виконання рішення у даній справі відповідач не матиме ресурсів для існування.

Скаржник звертає увагу суду на те, що наразі у судах знаходяться п`ять проваджень за позовами інших кредиторів, фінансових установ про стягнення заборгованості із відповідача на загальну суму у розмірі 218 069, 60 грн.

Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги зазначає, що відповідачем не наведено обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його виконання неможливим.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд вважав, що наявність кількох судових справ про стягнення з заявника грошових коштів не свідчить про відсутність у неї доходів чи майна, за рахунок яких можливо виконати рішення. ОСОБА_1 працює на посаді асистента агронома і отримує дохід у виді заробітної плати, а наявність у неї малолітнього сина, що проживає з нею, не може бути винятковою обставиною, що унеможливлює виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно із ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця, у випадках, встановлених законом, встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

За правилами ч. 3 ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи, тяжке захворювання її самої чи членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 435 ЦПК України).

Тотожна за змістом норма передбачена й в ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», яка встановлює, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.06.2021 року у справі № 9901/598/19.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини, а також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 796/43/2018, від 19.06.2019 року у справі № 2-55/10).

Обґрунтовуючи підстави для відстрочення виконання судового рішення, заявник посилалась на те, що одноразове стягнення усієї суми боргу поставить її у скрутне матеріальне становище, оскільки вона має заборгованість і за іншими грошовими зобов`язаннями, що підлягають стягненню в тому числі у судовому порядку.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Однак, суд першої інстанції, встановивши, що будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тяжкого майнового стану заявником суду надано не було, а також не наведено обставин, які мають характер особливих або виняткових, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що наразі у судах знаходяться п`ять проваджень за позовами інших кредиторів про стягнення заборгованості із відповідача не можуть розцінюватись як такі, що є особливими або винятковими, та, у відповідності до приписів ст. 435 ЦПК України, унеможливлюють або ускладнюють виконання судового рішення про стягнення коштів, оскільки заявником не було надано відомостей про її дійсний майновий стан, що є обов`язковим для врахування судом, вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення.

Крім того, колегія суддів також враховує, що безпідставне відстрочення виконання рішення суду підриває правовий принцип своєчасного та повного виконання судового рішення у цивільній справі, що є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Отже, посилання скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у мотивувальній частині ухвали суду, та не дають підстав для висновку про на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про відмову у відстрочені виконання судового рішення від 05 вересня 2025 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий