ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 646/14516/24

провадження № 22-ц/818/4953/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Куп`янська міська військова адміністрація Куп`янського району Харківської області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу без повідомлення учасників апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2025 року у складі судді Янцовської Т.М,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання за позивачкою права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 м2, житловою площею 38,1 м2.

Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що позивачка є власницею зазначеного будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 грудня 2000 року серії АВО №646123. Рішенням виконавчого комітету Куп`янської міської ради від 22 грудня 2009 року №1075 позивачці було дозволено здійснити ряд перебудов та переобладнань у будинку, внаслідок чого загальна площа будинку становить 53,5 м2, разом з тим житлова площа становить 38,1 м2, що відображено у технічному паспорті на житловий будинок. 06 листопада 2024 року позивачка звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно у Виконавчому комітеті Вінницької міської ради із заявою про реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок. Однак, 14 листопада 2024 року отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 76077147, яке мотивоване тим, що державному реєстратору не було надано інформацію / відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року на житловий будинок. Разом з тим, реєстратором було отримано відповідь на запит від Куп`янської міської військової адміністрації, що адміністративне приміщення КП «Куп`янське БТІ» внаслідок обстрілів та пожежі повністю знищено, інвентаризаційні справи, службова документація, комп`ютерна техніка та бази даних також знищені, працівники на вказаному підприємстві відсутні. Підприємство на даний час господарську діяльність не здійснює. Виходячи із вищезазначеного, встановлено, що відсутня Інформація (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), що містить відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав.

Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, на момент розгляду справи судом не встановлено порушеного права позивачки, яке б підлягало захисту у судовому порядку відповідно до статті 392 ЦК України. Відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності при наявності у неї документів, які підтверджують її право власності на нерухоме майно.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовну вимогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не правильно встановив характер спірних правовідносин, неповно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Право власності на спірне майно було зареєстровано до 1 січня 2013 року у БТІ за місцем знаходження майна. Позивачка звернулася до державного реєстратора для подальшого вчинення реєстраційних дій, однак, отримала відмову у їх вчиненні, оскільки реєстратору не було надано інформацію / відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року на житловий будинок АДРЕСА_1 . Разом з тим, реєстратором було отримано відповідь на запит від Куп`янської міської військової адміністрації у якій повідомлено, що адміністративне приміщення КП «Куп`янське БТІ» внаслідок обстрілів та пожежі повністю знищено, інвентаризаційні справи, службова документація, комп`ютерна техніка та бази даних також знищені, працівники на вказаному підприємстві відсутні. Підприємство на даний час господарську діяльність не здійснює. Виходячи із вище зазначеного, встановлено, що відсутня інформація (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), що містить відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав. Враховуючи наведене, у позивачки відсутня фактична можливість в отриманні будь-яких довідок, які б могли б підтвердити дійсну реєстрацію її права власності на належний житловий будинок. Будь-які інші механізми отримання підтвердження щодо права власності та його реєстрації чине законодавство не передбачає.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7,8)

Згідно договору про купівлю-продаж жилого будинку від 27.12.2000 ОСОБА_1 купила житловий будинок площею 46,3 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 . При будинку є надвірні будівлі та служби: чотири сараї літ. «В», «В», «Б», «К», вбиральня- літ. «Е», огорожа №1, водопровод - №2 (а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області №1075 від 22.12.2009 дозволено позивачці розширити ванну кімнату за рахунок кухні до 3,7м2 та влаштувати в ній кладову площею 1,4 м2, другу частину кухні переобладнати в топкову; житлову кімнату поєднати з верандою та переобладнати в кухню для установки газового обладнання, сіни переобладнати в житлову кімнату, розширити тамбур та переобладнати його в ганок в житловому будинку АДРЕСА_1 . (а.с. 10)

В матеріалах справи наявний технічний паспорт на житловий будинок індивідуального жилого фонду від 23.01.2011 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 11-13):

Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій від 14.11.2024 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Геновська Н. відмовила позивачу у проведенні реєстраційних дій. Зазначила, що державному реєстру не подані документи (відомості), що стали підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, зокрема, не надано інформацію/відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 на житловий будинок АДРЕСА_1 . Крім того, державним реєстратором отримано відповідь № 3193 від 12.11.2024 на запит Куп`янської міської військової адміністрації щодо надання інформації про реєстрацію права власності за вказаною адресою станом до 01.01.2013 року. У зазначеній відповіді повідомлено, що м. Куп`янськ перебувало в окупації з 24.02.2022 по 09.09.2022 року, унаслідок чого адміністративне приміщення КП «Куп`янське БТІ» було повністю знищено в результаті обстрілів та пожежі. У зв`язку з цим інвентаризаційні справи, службова документація, комп`ютерна техніка та бази даних були знищені, а працівники підприємства відсутні. На теперішній час підприємство господарської діяльності не здійснює, у зв`язку з чим відсутня інформація, необхідна для проведення державної реєстрації прав.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, а не в обов`язковому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначила, що визнання за нею права власності на Будинок є необхідним для здійснення державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року.

У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 4-125цс20).

Судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності чи відсутності відомостей про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек або Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Водночас позивачкою подано до суду документи, що посвідчують її право власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що позивачкою не доведено наявності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України. Відтак, відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності, оскільки у неї наявні документи, що підтверджують право власності на спірне нерухоме майно.

Зазначене не позбавляє позивачку для реалізації належних їй правомочностей власника звернутися до суду з позовом про зобов`язання державного реєстратора здійснити реєстрацію права власності у відповідному реєстрі.

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук