Справа № 149/3048/24
Провадження № 22-ц/801/2198/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 рокуСправа № 149/3048/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді - доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Павлюк О.О., дата складення повного тексту рішення 19 серпня 2025 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 листопада 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики № 3884111.

21 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія управління активами" укладено договір факторингу, за яким останнє отримало право вимоги до боржників ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Відповідач свої зобов`язання за вищезазначеним договором не виконала, в зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 15377,41 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» з цим позовом в якому просили стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики № 3884111в розмірі 15377,41 грн., з яких: 9700,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 5677,41 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" заборгованість за договором позики №3884111 у розмірі 15377,41 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року мотивоване тим, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка становить 15377,41 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також провести розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції помилково прийшов до висновку про набуття позивачем права вимоги до неї. Вважає, що не звернув уваги на те, що за договором факторингу та актом прийому-передачі первісний кредитор передав право вимоги позивачу, зокрема, за договором позики №3884111, який визначений в реєстрі заборгованостей. Натомість позивач додав до позову реєстр прав вимог №1, який є відмінним від реєстру заборгованостей, а тому не підтверджує перехід прав вимоги від первісного кредитора до позивача. Також покликається на те, що доданий до позову реєстр прав вимоги №1 є неповним, оскільки не містить усіх аркушів, які в свою чергу не посвідчені печатками сторін. Водночас на переконання скаржника реєстр прав вимоги №1 від 21 червня 2021 року наданий разом з позовом та на виконання вимог ухвали місцевого суду містить відмінності. Крім того посилається на те, що за умовами договору позики було визначено знижену процентну ставку в розмірі 0,39%, однак розмір її заборгованості нарахований з урахуванням базової ставки 1,99%, які вона не погоджувала.

Поряд з цим разом з апеляційною скаргою скаржником подано клопотання про витребування оригіналу доказу реєстру прав вимог №1 від 21 червня 2021 року, яке мотивоване тим, що нею заявлялось аналогічне клопотання в суді попередньої інстанції, однак воно було задоволено частково та зобов`язано надати належним чином засвідчений витяг з вказаного реєстру. Проте на переконання заявника реєстр прав вимоги №1 від 21 червня 2021 року наданий разом з позовом та на виконання вимог ухвали місцевого суду містить відмінності. З огляду на викладене просила витребувати та дослідити оригінал такого для перевірки його відповідності наданим копіям.

03 жовтня 2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони заперечили аргументи скаржника викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи клопотання про витребування оригіналу доказу реєстру прав вимог №1 від 21 червня 2021 року суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Забезпечення доказів - це процесуальна дія суду, яка вчиняється за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо вони вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів.

Нормою частини 1 статті 116 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Одним зі способів забезпечення судом доказів є їх витребування, а також призначення експертизи (частина 2 статті 116 ЦПК України).

Відповідно до статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається, зокрема: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Водночас, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що встановлено вимогою ч.2 ст. 77 ЦПК України.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять у предмет доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів справи 03 жовтня 2024 року (а.с. 48) вищезазначене клопотання заявлялось стороною відповідача в суді першої інстанції, яке задоволено судом протокольною ухвалою.

Так на виконання вимог протокольної ухвали місцевого суду сторона позивача покликаючись на неможливість надання оригіналу реєстру прав вимог №1 від 21 червня 2021 року, у зв`язку з наявністю фінансової таємниці в останньому, зокрема, зазначенням інформації щодо інших 9482 клієнтів, надала належним чином засвідчений витяг з вказаного реєстру.

Як вбачається з наданого витягу реєстру прав вимог №1 від 21 червня 2021 року до позовної заяви (а.с. 17 зворот - 18 зворот) та на виконання вимог ухвали місцевого суду (а.с.105-106), останні містять ідентичні відомості щодо порядкового номеру (7717), ПІБ відповідача ( ОСОБА_1 ), ІПН відповідача, номер договору (3884111), дату укладення договору (2020-11-30), карткового рахунку ( НОМЕР_1 ), адреси електронної пошти відповідача, суми заборгованості (9700,00 грн.). Крім того вказані реєстри містять печатки та підписи сторін договору факторингу.

З огляду на вказане у суду апеляційної інстанції не виникає будь-яких сумнівів у достовірності та автентичності наданого витягу з реєстру прав вимог №1 від 21 червня 2021 року, а також у тому, що зазначений витяг відображає повну та точну інформацію щодо зобов`язань відповідача, які були предметом відступлення за договором факторингу №2106.

Таким чином, враховуючи, що наданий позивачем витяг з реєстру прав вимог №1 відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів, містить усі необхідні ідентифікаційні дані, підписаний сторонами договору факторингу та скріплений їх печатками, підстав для додаткового витребування його оригіналу не вбачається.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного клопотання відповідача заявлене в апеляційній скарзі.

Покликання в клопотанні на те, що у витягу з реєстру прав вимог №1 наданого до позову відповідач знаходиться у 9 рядку таблиці, а у витягу наданому на виконання вимогу ухвали суду у 1 рядку таблиці, а також, що деяка інформація обрізана рамками таблиці, не заслуговують на увагу, оскільки

такі обставини жодним чином не впливають на зміст та достовірність відомостей, що містяться у витязі з реєстру прав вимог №1 від 21 червня 2021 року, а також не спростовують факту належності цього витягу до відповідного договору факторингу.

Розташування інформації в таблиці (зміна порядкового номера запису або позиції боржника) не є істотною ознакою документа, оскільки у різних версіях витягу дані можуть бути подані у довільному порядку, що не змінює їхнього змістового наповнення. Головним є відображення ідентифікуючих реквізитів, зокрема: прізвища, імені, по батькові відповідача, його ідентифікаційного номера, номера та дати укладення договору, суми заборгованості та реквізитів рахунку, - які в обох витягах є тотожними.

Крім того, часткове технічне обрізання рамок таблиці не свідчить про спотворення інформації чи недостовірність документа, а є наслідком особливостей відтворення (друку, сканування чи форматування) електронного документа у паперовій формі.

Отже, зазначені у клопотанні доводи не спростовують належності та допустимості поданих доказів і не створюють підстав для сумніву в автентичності наданого витягу з реєстру прав вимог №1.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу викладені в відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 30 листопада 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики № 3884111(копія на а.с.8) відповідно до умов якого відповідачу надавалась позика в розмірі 9700 грн. на 30 днів, процентна ставка - 1,99 %, знижена процентна ставка - 0,39 %. Пунктом 4.2 Договору визначено, що позичальник до моменту підписання договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику. В реквізитах сторін зазначено номер карти ОСОБА_1 - НОМЕР_1 .

Згідно довідки про ідентифікацію (копія на а.с. 8 з/с) підтверджено акцепт договору позичальником.

Згідно інформації АТ КБ «Приватбанк» наданої на виконання ухвали місцевого суду (а.с.125-127) на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 та 30 листопада 2020 року на вказану карту було зарахування в сумі 9700 грн.

21 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія управління активами" укладено договір факторингу (копія на а.с.10-14). Згідно реєстру прав вимоги (копія на а.с.105-106) ТОВ "Фінансова компанія управління активами" набуло право вимоги до відповідача за спірним договором.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.6-7), заборгованість ОСОБА_1 за договором позики № 3884111 за період з 30 листопада 2020 року по 09 вересня 2024 року становить 15377,41 грн., з яких тіло кредиту - 9700 грн., заборгованість за процентами - 5677,41 грн.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Установлено, що договір позики між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позикодавців подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використала для підтвердження підписання договору позики.

Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем договір позики не був би укладений сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний правочині відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

На підтвердження позовних вимог позивачем було надано підписаний відповідачем у електронному вигляді договір позики, докази отримання на виконання договору позики у безготівковій формі, розрахунок заборгованості.

Уклавши такий договір на умовах, викладених в ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяля на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорі.

У відповідності до умов укладеного договору, кошти надаються позичальнику у безготівковій формі на банківську картку вказану власноручно позичальником при укладанні договору.

Доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки) були використані іншими особами для укладення кредитного договору від її імені, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів вважає, що договір позики, укладений в електронній формі між ОСОБА_1 та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на його укладання.

Кредитні кошти за договором надавались відповідачу в безготівковій формі на реквізити банківської карти.

Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 (IBAN НОМЕР_3 ), на яку здійснено переказ коштів: дата платежу - 30.11.2020 року, сума - 9700,00 UAH (а.с. 125-127)

Зворотних доказів того, що банківська картка, на яку були перераховані кредитні кошти, не належать відповідачу або що кредитні кошти не надходили на такий рахунок матеріали справи не містять.

Жодних умов, які законом визнаються несправедливими до договору внесено не було. Застережень або зауважень з боку позичальника щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору, під час його підписання, не було подано. Узгоджені сторонами правочину умови не суперечать положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) та затвердженому сторонами графіку платежів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті шостому частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( у тому числі сплатити гроші ), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи сторони в укладеному договорі № 3884111 від 30 листопада 2020 року погодили суму позики (9700,00 грн.), строк (30 днів), процентну ставку / день (1,99%), знижену процентну ставку / день (0,39%), процентну ставку за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день (2,70%) (п. 1, 2 Договору), а також в п. 4 визначили, що відповідно до Договору Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ (надалі «Правила»), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення Позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі.

В цей час, відповідно до п. 6.5. Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) у разі неповернення/повернення не в повному розмірі несвоєчасного повернення Позики та процентів, Позичальнику на таку неповернуту Позику (або її частину) Товариство має право нараховувати Проценти у розмірі, передбаченому Договором позики, за кожний день понадстрокового користування Позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення Позики (або її частини) та Процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування Процентів на Позику (або її частину) за понадстрокове користування Позикою за Договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на Позику за понадстрокове користування.

З вищенаведеного вбачається, що в договорі позики встановлено строк на який надається позика та умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування такою позикою. Правилами надання грошових коштів у позику встановлено чіткий порядок нарахування та сплати процентів, а також зазначено про строк який застосовується до позичальника за понадстрокове користування позикою, який обмежений позикодавцем в 90 календарних днів.

Такою за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день є процентна ставка 2,70%, яка передбачена у пункті 2 Договору позики.

Узагальнюючи умови укладеного Договору позики у сукупності з Правилами, які є невід`ємною частиною Договору, колегія суддів констатує, що отримавши суму 9700,00 грн. позики від ТзОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», ОСОБА_1 зобов`язалась сплачувати на користь Товариства відсотки за користування позиковими коштами. Та позаяк ОСОБА_1 допустила неналежне виконання Договору позики протягом 30 днів, тому проценти було розраховано за базовою процентною ставкою 1,99%, замість 0,39% (знижена процентна ставка).

А тому доводи в цій частині, зокрема, що за умовами договору позики було визначено знижену процентну ставку в розмірі 0,39%, однак розмір її заборгованості нарахований з урахуванням базової ставки 1,99%, які вона не погоджувала, є неспроможними.

Враховуючи зазначене, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд першої інстанції прийшов до правомірних висновків про доведеність укладання та підписання ОСОБА_1 з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договору позики та невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення позичених в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань, зокрема, в розмірі заборгованості за основним боргом у сумі 15377,41 грн., з яких: 9700,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 5677,41 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Поряд з цим, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом пункту 11 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг є фінансовою послугою.

Згідно з частиною 1 статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до частини 3 статті 1079 ЦК України, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Як вбачається з матеріалів справи 21 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено договір факторингу №2106 (а.с. 10 зворот-14 зворот), за яким право вимоги за кредитним договором №3884111 було відступлено новому кредитору, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №1 (а.с. 16 зворот - 18 зворот, 105-106).

Встановивши вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту передачі прав вимоги від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Фінансова компанія управління активами».

Крім того вищезгаданий договір не був визнаний недійсним в судовому порядку, а тому діє презумпція правомірності правочину і вважається, що такі правочини були вчинені та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» є належним позивачем, який має право вимагати повернення кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що за умовами договору факторингу та акту прийому-передачі первісний кредитор передає право вимоги позивачу, який визначений в реєстрі заборгованостей, натомість позивач додав до позову реєстр прав вимог №1, який є відмінним від реєстру заборгованостей, а тому не підтверджує перехід прав вимоги від первісного кредитора до позивача є неспроможними та не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Як вбачається з п. 5.2. договору факторингу № 2106 від 21 червня 2021 року перехід від клієнта до фактора прав вимоги за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому-передачі реєстру заборгованостей (з одночасною передачею реєстру заборгованостей в електронному вигляді), після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей (в електронному та паперовому вигляді) підтверджують факт переходу від клієнта до фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору. Акти прийому-передачі реєстру заборгованостей (в електронному та паперовому вигляді) підписуються в день укладення цього договору.

Також, Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20).

Як вбачається з матеріалів справи останні містять договір факторингу № 2106 (а.с. 10 зворот - 14 зворот), реєстр прав вимог №1 (який містить усі необхідні реквізити щодо ПІБ боржника, його ІПН, номера договору, дати укладення, одноразового ідентифікатора, яким підписано договір позики, номер карткового рахунку на який надійшли кредитні кошти, електронну адресу позичальника, суми заборгованості, кількість днів) (а.с. 16 зворот - 18 зворот, 105-106) та лист ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про підтвердження прийняття до виконання платіжної інструкції, зокрема, за перехід права вимоги за договором позики відповідача (а.с. 20 зворот).

Відтак, наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності - договір факторингу № 2106 від 21 червня 2021 року, підписаний сторонами акт приймання-передачі реєстру заборгованостей, реєстр прав вимог № 1, який містить повні та ідентифікуючі відомості щодо боржника, а також документальне підтвердження здійснення оплати за договором - беззаперечно свідчать про належне відступлення права вимоги від первісного кредитора до позивача.

Посилання апелянта на формальні розбіжності між назвами документів («реєстр прав вимог» та «реєстр заборгованостей») не впливають на дійсність факту передачі прав вимоги, оскільки за своїм змістом та реквізитами вони відображають одну й ту ж саму операцію - передачу портфеля заборгованості у складі кредитних договорів, включаючи договір, укладений із відповідачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що право вимоги за спірним кредитним договором перейшло до позивача належним чином, у відповідності до умов договору факторингу та приписів ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, а доводи апеляційної скарги у цій частині є надуманими та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета