Справа № 148/1077/25
Провадження № 22-ц/801/2348/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 рокуСправа № 148/1077/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 адвокатки Шелудько О. О. на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Дамчука О. О. від 15 вересня 2025 року,

встановив:

У травні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 163 670 грн 22 к. заборгованості за кредитним договором № 500700728 від 10 серпня 2022 року, яка складається з: 103 147 грн 91 к. заборгованості за тілом кредиту; 60 522 грн 31 к. заборгованості за процентами, а також відшкодувати понесені витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що відповідно до умов укладеного з Акціонерним товариством «Альфа Банк» (далі АТ «Альфа Банк»), назву якого було змінено на АТ «Сенс Банк», кредитного договору № 500700728 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 103 147 грн 91 к. зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобов`язання за кредитним договором вона виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 01 травня 2025 року утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 163 670 грн 22 к. заборгованості за кредитним договором № 500700728 від 10 серпня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 2 422 грн 40 к. у відшкодування сплаченого судового збору та 13 448 грн 11 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли кредитні відносини, позичальниця отримала кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість, тому суд прийшов до висновку про її стягнення.

Суд першої інстанції відхилив заперечення відповідачки щодо ненарахування процентів на підставі частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому що вона не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували період перебування її чоловіка на військовій службі саме під час нарахування процентів, що позбавило суд можливості перевірити правомірність застосування пільги.

Крім того суд першої інстанції, враховуючи надані позивачем докази та відсутність клопотання про зменшення суми витрат на правничу допомогу, прийшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 13 448 грн 11 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_1 адвокатка Шелудько О. О., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалась на те, що кредитний договір № 500700728 від 10 серпня 2022 року є нікчемним, тому що на наданих позивачем документах відсутній власноручний або електронний підпис ОСОБА_1 . Оскільки позивач не надав доказів погодження умов шляхом накладення електронного підпису, це свідчить про неузгодженість умов кредитування з відповідачкою, а сам кредитний договір, укладений без додержання обов`язкової письмової форми.

Крім того ОСОБА_2 є дружиною військовослужбовця, а відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на військовослужбовців та їхніх дружин (чоловіків) під час дії особливого періоду (який діяв як на дату укладення договору, так і на дату розгляду справи) не нараховуються штрафні санкції, пеня, а також проценти за користування кредитом. Застосування цієї норми є обов`язком суду, і суди зобов`язані самостійно здійснювати перерахунок кредитної заборгованості, зменшуючи її на суми, які були зараховані на погашення штрафних санкцій, пені та процентів.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвокатка Шелудько О. О. зазначала, що вони є необґрунтованими, тому що не є неспівмірними зі складністю справи.

АТ «Сенс Банк» подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених на підставі обставин справи правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 10 серпня 2022 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500700728 шляхом підписання оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту, акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту.

Відповідно до оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500700728 від 10 серпня 2022 року ОСОБА_1 надано кредит (тип кредиту: «кредит готівкою») в сумі 103 147 грн 91 к. шляхом переказу коштів на рахунок відкритий в АТ «Альфа-Банк», процента ставка 24 % річних, тип ставки фіксований, дата повернення кредиту 10 лютого 2030 року.

Оферта ОСОБА_1 акцептована банком, про що свідчить підписаний останньою акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500700728 від 10 серпня 2022 року. АТ «Альфа-Банк» зазначило, що приймає пропозицію ОСОБА_1 на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500700728 від 10 серпня 2022 року. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Сума кредиту становить 103 147 грн 91 к., зі сплатою 24 % річних строком на 90 місяців, дата повернення кредиту 10 лютого 2030 року.

Невід`ємною частиною договору є додаток № 1 до угоди про надання споживчого кредиту № 500700728 від 10 серпня 2022 року, який містить узгоджений сторонами графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту і орієнтованої реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг. Дата щомісячного платежу до 10 числа кожного місяця у розмір мінімального щомісячного платежу 2 480 грн 30 к.

З аналогічними умовами кредитування ОСОБА_1 ознайомилася у паспорті споживчого кредиту від 10 серпня 2022 року.

Відповідно до довідки про ідентифікацію, виданої АТ «Сенс Банк», ОСОБА_1 отримала на зазначений нею номер мобільного телефону текстове повідомлення про умови кредитування, обрані нею, та одноразовий ідентифікатор, яким необхідно було підписати оферту задля укладення угоди та отримання нею кредитних коштів. Позичальниця підписала договір № 500700728 від 10 серпня 2022 року аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора.

Таким чином сторонами погоджено умови договору, порядок виконання зобов`язання, визначено суму кредиту, розмір процентів за користування коштами, строк користування кредитом та досягнуто згоди з усіх істотних умов угоди про надання споживчого кредиту № 500700728 від 10 серпня 2022 року.

Відповідно до копії меморіального ордеру № від 10 серпня 2022 року АТ «Сенс Банк» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 103 147 грн 91 к. за кредитним договором № 500700728 від 10 серпня 2022 року.

З виписки по особовому рахунку видно, що 10 серпня 2025 року на рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ «Сенс Банк», було перераховано кошти за кредитним договором № 500700728 у розмірі 103 147 грн 91 к. 10 серпня 2022 року за клопотанням ОСОБА_1 банком було додатково перераховано кошти в розмірі 1 621 грн 89 к., що збільшило тіло кредиту до 104 769 грн 80 к., які 12 вересня 2022 року з ОСОБА_1 було списано в рахунок погашення процентів за кредитним договором у розмірі 1 621 грн 89 к.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 14 лютого 2025 року становить 163 670 грн 22 к., з яких: 103 147 грн 91 к. заборгованості за тілом кредиту; 60 522 грн 31 к. заборгованості за процентами.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 626 ЦК України установлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частинами першою другою статті 642 ЦК України установлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).

Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).

З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено.

Як видно з матеріалів справи кредитний договір № 500700728 від 10 серпня 2022 року між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, місце проживання, електрону адресу, номер телефону.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суд першої інстанції, оцінивши надані докази в їх сукупності та встановивши факт неповернення ОСОБА_1 фактично отриманих кредитних коштів за угодою про надання споживчого кредиту № 500700728 від 10 серпня 2022 року та врахувавши право кредитора вимагати виконання зобов`язання в будь-який час відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки усієї суми заборгованості, включно з відсотками, за період з 10 серпня 2022 року до 14 лютого 2025 року.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо доведеності факту укладення кредитного договору, перерахування позивачем кредитних коштів та отримання їх відповідачкою, здійснення часткового погашення кредиту.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів, зокрема виписки по рахунках про рух коштів у період часу укладення кредитного договору, для спростування факту перерахування та отримання нею кредитних коштів.

Будь яких доказів, які б спростували як укладення самого кредитного договору, так і отримання ОСОБА_1 коштів на її банківський рахунок матеріали справи не містять.

Апеляційний суд окремо звертає увагу на те, що ОСОБА_1 після зарахування кредитних коштів на її банківський рахунок, була обізнана про порядок погашення заборгованості (зокрема про строки та розмір платежу) і здійснила оплату в рахунок погашення заборгованості у строк, визначений графіком платежів до 10 вересня 2022 року.

Здійснивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка вчинила конклюдентні дії, які свідчать про визнання нею договору та, відповідно, правомірності вимог позивача за кредитним договором.

Посилання адвокатки Шелудько О. О. в апеляційній скарзі щодо звільнення ОСОБА_1 від сплати процентів за користування кредитом на підставі частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є необґрунтованими та передчасними, тому що, з огляду на диспозитивність та змагальність цивільного процесу, відповідачкою не надано належних та достатніх доказів для застосування цієї пільги, зокрема, документів, які беззаперечно підтверджують період проходження чоловіком військової служби (зокрема довідки за формою № 5 або копії військового квитка із відповідними відмітками) у спірний період нарахування процентів (з 10 серпня 2022 року по 14 лютого 2025 року), тоді як надана копія посвідчення НОМЕР_1 лише констатує статус, але не фіксує конкретних строків призову чи служби, що унеможливлює здійснення судом об`єктивного перерахунку кредитної заборгованості з урахуванням наданої законом пільги.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд виходить із такого.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються відповідача.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду: копію договору про надання послуг № 1006 від 28 січня 2025 року, зі змісту якого вбачається що між АТ «Сенс Банк» та Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» узгоджено винагороду виконавця та порядок і строки розрахунків; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 000963 від 10 серпня 2018 року; копію довіреності від 03 лютого 2025 року.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Оскільки на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача АТ «Сенс Банк» надані відповідні письмові докази, клопотання про зменшення цих витрат від ОСОБА_1 не надходило, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача 13 448 грн 11 к. судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 адвокатки Шелудько О. О. залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

(Повний текст судового рішення виготовлено 25 листопада 2025 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета