Справа № 149/2708/25
Провадження № 22-ц/801/2426/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 рокуСправа № 149/2708/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Хмільницька міська рада Вінницької області

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Катрича Павла Степановича на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року про повернення заяви, постановлену місцевим судом за головування судді Гончарук-Аліфанової О. Ю., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи Хмільницької міської ради Вінницької області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити факт його постійного проживання разом з бабою ОСОБА_2 на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику у зв`язку із неусуненням недоліків, на підставі ст. 185 ЦПК України.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Катрич П. С. оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану ухвалу суду постановленою за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи доводи скарги, адвокат вказує, що заявником до заяви було додано довідку органу місцевого самоврядування від 13 березня 2025 року №08-53/357 про місце його проживання. Суд першої інстанції з відповіді УДМС у Вінницькій області від 29 серпня 2025 року встановив, що ОСОБА_1 зареєстрованим або знятим з реєстрації місця проживання у Вінницькій області не значиться. Тобто, за твердженням скаржника, місце проживання заявника не є відмінним від його місця реєстрації, так як останнє у нього відсутнє, а відтак неможливо встановити, що воно різниться. Таким чином, адвокат вважає, що заявником було зазначено та надано необхідні докази його фактичного місця проживання. Також зазначає, що на виконання ухвал суду першої інстанції заявник почав здійснювати заходи щодо пошуку місця, за яким можна було б зареєструвати своє місце проживання, так як у інший спосіб офіційно підтвердити своє місце проживання він не має можливості, однак, у зв`язку із постійним виконанням своїх трудових обов`язків та неможливістю знайти відповідне місце реєстрації, наданого судом десятиденного строку заявнику виявилося замало, тому він звертався до суду для продовження цього строку.

Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, заперечення викладені в відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; 5) забезпечення обвинуваченому права на захист; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 9) обов`язковість судового рішення (ст. 129 Конституції України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Як слідує із матеріалів справи, у серпні 2025 року ОСОБА_1 в порядку окремого провадження подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення.

Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення регулюється Главою 6 Розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, у тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, щодо родинних відносин між фізичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Згідно зі ст. 125 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України. Він реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ. Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (ст. 378, п. 6 ч. 1 ст. 411 ЦПК України).

Звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 вказав адресу свого проживання: АДРЕСА_2 .

На підтвердження даної обставини заявником подано довідку управління «Центру надання адміністративних послуг» Хмільницької міської ради від 13 березня 2025 року №08-53/357 про те, що він дійсно проживає за вищезазначеною адресою разом із сім`єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні регулюються нормами Закону України «Про надання публічних (електронних послуг) щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Відповідно до п. 1, п. 2 ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних послуг) щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: створення умов для реалізації прав особи; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.

Порядок реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлені Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок).

У п. 4 вказаного Порядку передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Зміст вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Згідно з правовим висновком Верховного, викладеним у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення. З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Таким чином, визначення територіальної юрисдикції (підсудності) заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, має здійснюватися з урахуванням саме зареєстрованого місця проживання заявника.

Перевіряючи підсудність даної справи Хмільницькому міськрайонному суду Вінницької області, судом першої інстанції з відповіді УДМС у Вінницькій області від 29 серпня 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрованим або знятим з реєстрації місця проживання у Вінницькій області не значиться.

При цьому, даних про те, що місце проживання заявника було зареєстроване за будь-якою іншою адресою у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять.

Відтак, ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 було залишено без руху із наданням йому десятиденного строку з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, а саме надання суду доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання заявника.

Згідно довідки суду першої інстанції ухвала суду від 01 вересня 2025 року доставлена до електронного кабінету адвоката Катрича П. С. 02 вересня 2025 року.

09 вересня 2025 року адвокатом подана заява про продовження строку для усунення недоліків у зв`язку із недостатністю визначеного судом строку для виконання вимог судової ухвали, з огляду на те, що заявник почав здійснювати заходи щодо пошуку місця за яким можна було б зареєструвати своє місце проживання, оскільки у інший спосіб офіційно підтвердити місце свого проживання він не має можливості.

Разом з тим, безпосередньо ОСОБА_1 копію ухвали суду від 01 вересня 2025 року отримав 11 вересня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Катрича П. С. про продовження строку для усунення недоліків у зв`язку із тим, що такий встановлений судом строк не завершився.

22 вересня 2025 року адвокатом Катричем П. С. знову подана заява про продовження строку для усунення недоліків аналогічна за змістом його заяві від 09 вересня 2025 року.

Ухвалою суду першої інстанції від 23 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Катрича П. С. про продовження строку для усунення недоліків, з огляду на те, що процесуальним законом надання строку на усунення недоліків поданої заяви передбачено саме для того, щоб забезпечити можливість заявнику привести заяву у відповідність до вимог законодавства, а не створювати нові докази, зокрема, і на створення підстав для визначення підсудності. Крім того, судом зауважено, що доказів на підтвердження наявності перешкод у виконанні вимог ухвали суду від 01 вересня 2025 року не надано.

Згідно довідки суду першої інстанції вказана ухвала суду доставлена до електронного кабінету адвоката Катрича П. С. 24 вересня 2025 року.

Повертаючи заяву суд першої інстанції виходив з того, що станом на 29 вересня 2025 року недоліки заяви, вказані в ухвалі суду від 01 вересня 2025 року, усунуті не були.

За змістом ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Суд першої інстанції, встановивши, що заявник був обізнаний щодо необхідності усунення недоліків заяви і надання доказів щодо реєстрації місця проживання, недоліки не усунув, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання неподаною та повернення заяви особі, яка її подала, оскільки в установлений судом строк недоліки заяви не усунуті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (ч. 7 ст. 185 ЦПК України).

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і незгоді з ухвалою суду, зводяться до власного тлумачення норм процесуального права, є псевдологічними та маніпулятивними у словесній конструкції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Катрича Павла Степановича залишити без задоволення.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета