ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9659/25 Справа № 203/4936/25 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Свистунової О.В.,

суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу судді Центрального районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року про забезпечення

позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У провадженні Центрального районного суду м. Дніпра знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми за договором позики.

30 липня 2025 року, після відкриття загального позовного провадження у цій справі, через канцелярію суду позивач згідно п. 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України подав заяву, порушуючи питання про забезпечення своїх вимог за ціною позову 35 729 733 грн 03 коп. шляхом заборони вчиняти певні дії з накладенням арешту на активи відповідача, пов`язані з володінням корпоративними правами з частки у статутному капіталі господарського товариства ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Промінь» (), і на грошові кошти на відкритих відповідачу банківських рахунках в еквіваленті до 63 052,97 доларів США, а також на належне відповідачу на праві власності нерухоме майно, а саме на:

1.житловий будинок садибного типу загальною площею 314,8 кв. м, жилою 106,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 020, з оціночною вартістю - 5 910 028,15 грн;

2.квартиру загальною площею 70,9 кв. м, жилою 45,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101, з оціночною вартістю - 2 970 376,74 грн;

3.квартиру загальною площею 77,5 кв. м, жилою 39,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 020, з оціночною вартістю - 2 426 862,00 грн;

4.квартиру загальною площею 203,6 кв. м, жилою 78,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 020, з оціночною вартістю - 9 035 396,24 грн;

5.квартиру загальною площею 98,3 кв. м, жилою 83,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01, з оціночною вартістю - 5 514 308,47 грн;

6.житловий будинок загальною площею 79,2 кв. м, жилою 36,7 кв. м, розміщений з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_6 , що внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 113, з оціночною вартістю - 616 898,21 грн. зі спільного майна на 5/12 частку у праві власності.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявник з урахуванням додаткових пояснень свого представника в порядку ч. 3 ст. 153 ЦПК України посилався на пов`язаність підстав позову з подіями умисного ухилення боржника від виконання договору короткострокової (квартальної) позики, строк виконання основного зобов`язання за яким настав 01 березня 2025 року, через що наявні достатні підстави вважати серйозним ризик спроб боржника уникнути звернення стягнення на наявне у нього майно, внаслідок чого за характером грошового зобов`язання і валюти боргу мають бути арештовані активи боржника заради їх збереження до розв`язання цього спору. Відповідач замість повернення боргів розміщує свої кошти в інших активах, через що мають бути арештовані кошти на банківських рахунках для резервування необхідної суми, на яку може бути звернуте першочергове стягнення. Проте, за рахунок зазначених коштів погасити заборгованість відповідача перед позивачем, яка виникла у зв`язку з невиконання грошового зобов`язання, за ціною позову існує можливість тільки в сукупності з виручкою коштів від продажу нерухомого майна відповідача і реалізації інших його активів. Тобто, за вільного доступу до наявного в натурі майна, на яке можливо звернути стягнення у випадку задоволення позову, відповідач може продовжити переводити своє ліквідне майно у менш ліквідні активи, для звернення стягнення на які потрібно буде докласти значних зусиль та витрат на дотримання особливих порядків прилюдних торгів у виконавчому провадженні, що неминуче позначиться на затягуванні відновлення порушених прав, чим буде істотно ускладнене виконання можливого рішення суду на користь позивача, а так само за таких умов існує ризик обтяження відповідачем свого майна правами третіх осіб, що може зробити виконання такого рішення суду у даній справі, взагалі, неможливим, у зв`язку з чим позивач просив вжити заходи забезпечення позову у такий спосіб.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року заяву позивача ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який має на території України зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання на АДРЕСА_7 , задоволено частково, забезпечивши позов без вжиття заходів зустрічного забезпечення.

Накладено арешт і тимчасово, до набрання остаточним судовим рішенням у цивільній справі №203/4936/25 законної сили, заборонено внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т.ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) будь-яких інших, не пов`язаних з виконанням цієї ухвали, відомостей з приводу зареєстрованих за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) всіх прав на:

1) житловий будинок садибного типу загальною площею 314,8 кв. м, жилою 106,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 020;

2) квартиру загальною площею 70,9 кв. м, жилою 45,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101;

3) квартиру загальною площею 77,5 кв. м, жилою 39,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 020;

4) квартиру загальною площею 203,6 кв. м, жилою 78,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 020;

5) квартиру загальною площею 98,3 кв. м, жилою 83,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01;

6) 5/12 частки у праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 79,2 кв. м, жилою 36,7 кв. м, розміщений з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_6 , що внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 113.

Накладено арешт на належну ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Промінь» з місцезнаходженням на вулиці Центральній, будинок 1а, у селі Бородаївські Хутори Кам`янського району Дніпропетровської області, 51630 (), в розмірі 81,17 % номінальною вартістю 6 599 464 гривень.

Заборонено тимчасово, до набрання остаточним судовим рішенням у цивільній справі №203/4936/25 законної сили, будь-якій особі, яка виконує функції державного реєстратора, вчиняти всі без виключень реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, спрямовані на відчуження у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) 81,17 % частки номінальною вартістю 6 599 464 гривень у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Промінь» (), а так само на зменшення розміру цієї частки чи її номінальної вартості.

Накладено арешт на грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті, в межах суми грошового еквіваленту 63 052,97 доларів США, що на 05 серпня 2025 року за офіційним обмінним курсом НБУ складає 2 634 983,62 грн, які обліковуються на рахунках, відкритих банками та іншими фінансовими установами ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ).

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Дніпра від 11 серпня 2025 року виправлено описки в ухвалі Центрального районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року № 2-з/0203/31/2025 про забезпечення позову у цивільній справі № 203/4936/25, допущені в третьому абзаці описової та пунктах 2, 6 другого абзацу резолютивної частин ухвали, зазначивши правильним:

- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як 01,

- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 , як 13.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 20.08.2025 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді Свистунової О.В., суддів учасників колегії: Макарова М.О., Єлізаренко І.А.

Розпорядженням керівника апарату Дніпровського апеляційного суду від 12.11.2025 року №2970 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи у зв`язку із звільненням ОСОБА_3 з посади судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2025 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді Свистунової О.В., суддів учасників колегії: Макарова М.О., Пищиди М.М.

У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

17.11.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення позивача ОСОБА_2

25.11.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення відповідача ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наданими доказами підтверджено необхідність забезпечення позову у вказаний спосіб, підтверджено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Позов, зокрема, забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і мають застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2024 року у справі № 405/2886/23 (провадження № 61-13530св23) зазначено, що:

«Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку. Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23».

Колегія судді не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не дотримався норм процесуального законодавства та помилково задовольнив заяву про забезпечення позову, накладаючи арешт на майно відповідача, зважаючи на наступне.

Що стосується вимог про забезпечення позову у частині накладення арешту на частку у статутному капіталі Товариства

Як вбачається з доданого до заяви витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент пред`явлення позову відповідач дійсно володіє зазначеними в заяві корпоративними правами з часткою у статутному капіталі в розмірі 6 599 464,06 грн і з прямим вирішальним впливом кінцевого бенефіціарного власника (контролера) ТОВ «ВСП Промінь» (, Дніпропетровська область, Кам`янський район, село Бородаївські Хутори, вул. Центральна, буд. 1А), яке за публічно загальнодоступними в Інтернет-мережі даними ресурсу https://opendatabot.ua/c/44089224 має чистого прибутку за 2024 рік на суму 34 294 200 гривень, з яких 81,17 % могли бути виплачені дивіденди ОСОБА_1 у 2025 році, але відомостей за розподіл чистого прибутку немає.

Змістом корпоративних прав є майнові та організаційні (немайнові) права, що виникають з факту володіння часткою у статутному капіталі господарського товариства. До майнових корпоративних прав учасника товариства з обмеженою відповідальністю можна віднести: (а) участь у розподілі прибутку товариства (пункт 3 частини першої статті 5 Закону); (б) отримання у разі ліквідації товариства частини майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартості (пункт 4 частини першої статті 5 Закону). До організаційних (немайнових) корпоративних прав можна віднести такі права: (а) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства (пункт 1 частини першої статті 5 Закону); (б) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства (пункт 2 частини першої статті 5 Закону). Серед зазначених прав оборотоздатними є лише майнові. Оскільки організаційні права тісно пов`язані з особою їх носія, то за своїми властивостями вони не здатні до обороту.

Оскільки корпоративні майнові та організаційні права виникають у їх носія із права на частку у статутному капіталі, то в разі відчуження учасником своєї частки корпоративні права не переходять до набувача, а виникають у нього як в учасника товариства з обмеженою відповідальністю.

За своєю природою корпоративні права та обов`язки є змістом корпоративних правовідносин, а частка у статутному капіталі - об`єктом правовідносин. Разом з іншими складовими (суб`єкт, підстави виникнення правовідношення) ці елементи становлять структуру корпоративних правовідносин. Зазначене свідчить про певний правовий зв`язок між часткою в статутному капіталі, статутним капіталом та корпоративними правами. Цей зв`язок полягає в такому: 1) частка в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю не збігається з поняттям «корпоративні права» чи «майнові права»; 2) частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю - це частина статутного капіталу товариства, яка виражена у вартісному еквіваленті у співвідношенні до статутного капіталу в цілому; 3) частка у статутному капіталі є об`єктом цивільних прав, що здатна обертатися у цивільному обороті та спадкуватися. Частка у статутному капіталі засвідчує участь особи у товаристві. Право на частку у статутному капіталі є майновим правом; 4) виходячи з юридичного факту набуття права на частку у статутному капіталі закон або статутні документи товариства наділяють її володільця правами та обов`язками як стосовно частки, так і стосовно власне товариства та інших учасників цього товариства. Слід розрізняти право на частку у статутному капіталі, та права, що випливають з володіння такою частковою; 5) корпоративні права та обов`язки учасника товариства з обмеженою відповідальністю є похідними від права учасника на частку в статутному капіталі; 6) корпоративні права виникають у тієї особи, якій належить частка в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, проте момент виникнення корпоративних прав не завжди збігається з моментом набуття права на частку в статутному капіталі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 906/1336/19, постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 911/1149/19).

У справі що переглядається, при зверненні із заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що предметом позову є саме стягнення з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі еквівалентному 846 157,08 Доларів та три відсотки річних у розмірі 7 895,89 Доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення. Обгрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач також визначив приблизний розмір боргу у гривневому еквіваленті на день подання заяви, який складав 35 729 733,03 грн. ОСОБА_1 належать корпоративні права на праві власності на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Промінь» у розмірі 81,17%, розмір цієї частки у грошовому виразі складає 6 599 464 грн.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про забезпечення позову у частині накладення арешту на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Промінь», оскільки накладення арешту на частку відповідача у статутному капіталі, вартість якої не перевищує ціну позову, буде співмірним та адекватним заходом забезпечення позову із заявленими вимогами про стягнення заборгованості за договором позики, та враховуючи те, що у такий спосіб відповідач позбавляється права розпоряджатися майном, на яке накладено арешт, а невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки він не зможе їх захистити в межах лише цього судового провадження. Водночас, накладені заходи забезпечення позову не обмежують права відповідача на володіння та користування нерухомим майном.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 24 січня 2024 року у справі № 755/12931/23.

Що стосується вимог про забезпечення позову у частині накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що належать на праві особистої приватної і спільної часткової власності відповідачу.

Так, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта в сукупності з довідками про оціночну вартість, сформованими 09 липня 2025 року відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку (Додаток 2, пункт 5 розділу ІІІ), вбачається належність, на час провадження у цій справі, відповідачу на праві особистої приватної і спільної часткової власності перелічених у заяві об`єктів нерухомості, за рахунок вартості яких можуть бути покриті з пред`явлених позивачем вимог разом на загальну суму 26 114 012,5 грн, а саме:

1) житловий будинок садибного типу загальною площею 314,8 кв. м, жилою 106,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) квартиру загальною площею 70,9 кв. м, жилою 45,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ;

3) квартиру загальною площею 77,5 кв. м, жилою 39,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 ;

4) квартиру загальною площею 203,6 кв. м, жилою 78,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 ;

5) квартиру загальною площею 98,3 кв. м, жилою 83,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 ;

6) 5/12 частки у праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 79,2 кв. м, жилою 36,7 кв. м, розміщений з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_6 .

Колегія суддів звертає увагу, що у випадку задоволення позовних вимог за відсутності забезпечення позову відповідач може відчужити належне йому майно і виконання рішення суду буде значно ускладнене.

Задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті і не порушує прав інших осіб, а також є необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Така правова позиція узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Відомості про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) особисто ОСОБА_1 і пов`язані з цим заборони за ч. 13 ст. 150 ЦПК України відсутні, а належні йому корпоративні права і нерухоме майно не мають ознак об`єктів, до яких не допускається застосування арешту та інших видів і способів забезпечення відповідно до ч.ч. 4-9, 11-12, 14-16 ст. 150 ЦПК України.

Крім того, з ЄДРСР відомо про притягнення ОСОБА_1 до субсидіарної відповідальності за боргами банкрутів внаслідок визнання правочинів з його участю недійсними за ознаками фраудаторності майнових дій відповідно до ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

З урахуванням того, що предметом позову у даній справі є майнова вимога про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 35 729 733, 03 грн, а оцінена вартість нерухомого майна складає згідно наданих висновків з оцінки суму у 26 473 869,80 грн, та відповідачем зазначене не спростовано, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відповідність заявлених заходів забезпечення позову вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Що стосується вимог про забезпечення позову у частині накладення арешту на грошові кошти які обліковуються на рахунках відповідача, відкритих у банківських та інших фінансових установах.

Так, місцевим судом у забезпечення поданої позивачем позовної заяви було накладено арешт на грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті, в межах суми грошового еквіваленту 63 052,97 доларів США, що на 05 серпня 2025 року за офіційним обмінним курсом НБУ складає 2 634 983,62 грн, які обліковуються на рахунках, відкритих банками та іншими фінансовими установами ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ).

З урахуванням того, що предметом позову у цій справі є майнова вимога про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 846 157, 08 доларів США та трьох відсотків річних у розмірі 7 895, 89 доларів США, що еквівалентно 35 716 494,46 грн, а накладено арешт на грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті, які обліковуються на рахунках, відкритих банками та іншими фінансовими установами ОСОБА_1 в межах суми грошового еквіваленту 63 052,97 доларів США, що на 05 серпня 2025 року за офіційним обмінним курсом НБУ складає - 2 634 983,62 грн, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про відповідність заявлених заходів забезпечення позову вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Судом також враховано, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення коштів (у разі задоволення позовних вимог) прямо залежить від тієї обставини, чи матиме Відповідач необхідну суму грошових коштів. У свою чергу накладення арешту на грошові кошти Відповідача у межах ціни позову полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Суд звертає увагу, що саме подання позову про стягнення грошових коштів може спонукати відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, та його майном, що в майбутньому може утруднити виконання судового рішення, за умови якщо таке рішення буде ухвалене на користь Позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім того, оскільки в силу положень статті 192 Цивільного кодексу України гроші є платіжним засобом, то відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами і доведення позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.

Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та у постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22, від 20.04.2023 у справі № 914/3316/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 09.06.2023 у справі № 37з-23.

З огляду на вищевикладене колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження вимоги про накладення арешту на грошові кошти та майно.

До того ж внаслідок арешту такі кошти та майно залишаються у власності відповідача, проте знерухомлюються з метою недопущення їх виведення з рахунків боржника (відчуження) й уникнення виконання ним судового рішення у майбутньому.

Крім того, такий захід скасовується у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову.

У такий спосіб грошові кошти та майно залишаються у володінні та користуванні Відповідача, а можливість розпоряджатися ними тимчасово обмежується виключно щодо частини коштів, якої стосується спір.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21.

З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що запропоновані позивачем та вжиті судом заходи забезпечення позову у цій справі не порушують та не обмежують права будь-яких осіб, у тому числі відповідача, а лише встановлюють певні обмеження задля сприяння ефективному захисту прав позивача в межах одного судового провадження без додаткових звернень до суду.

Крім того при зверненні з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 07.11.2024 у справі № 915/538/24.

При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами. До таких висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 15.09.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19, від 16.10.2019 у справі № 911/1530/19, від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 20.09.2022 у справі № 916/307/22, від 03.03.2023 у справі № 907/269/22.

За таких обставин доводи апелянта про надмірність вжитих заходів забезпечення не спростовують висновків судів, оскільки арешт накладено на грошові кошти та майно позивача виключно в межах ціни позову.

Так само не суперечить усталеній судовій практиці накладення судом арешту на майно відповідача, оскільки, як виснувано у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 902/611/22, у разі наявності у відповідача нерухомого майна, але за неможливості встановлення достатності чи недостатності його вартості, накладення арешту на грошові кошти та рухоме майно відповідача забезпечить у майбутньому (у разі задоволення позову) задоволення суми позовних вимог у повному обсязі або її різниці у випадку недостатньої вартості арештованого нерухомого майна.

Зважаючи, що сторонами у даній справі не було надано доказів щодо достатності чи недостатності грошових коштів, що належать відповідачу та знаходяться/обліковуються на всіх його рахунках в усіх банківських установах, колегія суддів доходить висновку, що з метою забезпечення позову про стягнення суми позову є необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту як на грошові кошти відповідача, так і на його майно в межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто в межах різниці між сумами позову та арештованих грошових коштів.

Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та постановах Верховного Суду від 28.07.2023 у справі № 903/965/22, від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07.11.2024 у справі № 915/538/24.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та на майно відповідача у разі недостатності таких коштів та в межах суми позову є адекватними та обґрунтованими заходами забезпечення позову, які відповідають меті їх застосування та перебувають у безпосередньому зв`язку з предметом позову та є співмірними з заявленими позивачем вимогами, оскільки тимчасово унеможливлять розпорядження коштами та майном, на яке накладено арешт, і водночас спрямовані на запобігання ймовірним порушенням прав позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін до вирішення спору по суті.

У свою чергу відповідач не спростував наведених позивачем доводів про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому колегія суддів враховує, що заходи забезпечення вжито з обмеженням такого забезпечення ціною позову у цій справі.

У такий спосіб колегія суддів вважає вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача в межах суми позову обґрунтованими, адекватними та співмірними із заявленими позовними вимогами.

Водночас, арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном, що включає і обмеження на розпорядження таким майном, з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, та за висновками Верховного Суду у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-10214св23 від 24 липня 2024 року, викладеними для подібних справі № 567/459/23 обставин, вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження арештованим майном задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні рішення, не потребує, оскільки сам арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було накладено арешт на грошові кошти відповідача без зазначення відповідних рахунків.

Стороною позивача до додаткових пояснень у справі до відзиву на апеляційну скаргу було додано лист приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. від 03.11.2025 № 7713, згідно якого на виконання ухвали Центрального районного суду міста Дніпра від 05.08.2025 по справі № 203/4936/25, якою задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, відкрито виконавче провадження, визначено номера рахунків ОСОБА_1 у відповідних банківських установах та накладено на них арешт до набрання судовим рішенням по справі №203/4936/25 законної сили (т.2 а.с.100-101).

Що стосується наданих суду апеляційної інстанції додаткових пояснень ОСОБА_1 про те, що ухвалою від 05.08.2025 Центральний районний суд міста Дніпра задовольнив заяву позивача ОСОБА_2 , забезпечивши позов без вжиття заходів зустрічного забезпечення, в тому числі наклавши арешт на наступні об`єкти нерухомого майна: квартиру загальною площею 98,3 кв. м, жилою 83,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01; квартиру загальною площею 203,6 кв. м, жилою 78,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 020. У вищезазначених квартирах прописані та проживають неповнолітні діти, що додатково свідчить про те, що ОСОБА_1 не має на меті відчужувати дані об`єкти нерухомості, які забезпечують житло неповнолітнім дітям.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані обставини, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо забезпечення позову.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо невжиття судом першої інстанції заходів зустрічного забезпечення, оскільки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача підтвердили, що позивач ОСОБА_4 є громадянином України, має постійну реєстрацію місця проживання в Україні та не перебуває за кордоном. Та відповідні докази містяться в матеріалах справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що підстав для зустрічного забезпечення позивачем, який має постійну реєстрацію місця проживання в Україні, а із забезпеченням позову пов`язані ризики «курсової різниці» валюти платежу, які за викладеними у справі № 750/8676/15 висновками постанови Великої Палати Верховного Суду № 14-79цс18 від 30 травня 2018 року збитками не визнаються, а так само ризики тимчасової неможливості розпорядитися нерухомим майном і корпоративними правами в момент їх знецінення на ринку, потенційні збитки від чого в розмірі втрат від коливань котирування цін підлягають ще попередньому доведенню відповідачем, внаслідок чого надання зустрічного забезпечення наразі є недоцільним.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про те, що у заяві про забезпечення позову не вказано наявність реальних ризиків істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Представником апелянта в суді апеляційної інстанції підтверджено, що на теперішній час будь-яких грошових коштів у погашення заборгованості її довірителем не сплачується, оскільки, ними не визнаються заявлені позовні вимоги.

Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для забезпечення позову у цій справі, безпідставності застосування заходів забезпечення позову є необґрунтованими.

Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувавши обсяг позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, активи відповідача, пов`язані з володінням корпоративними правами з частки у статутному капіталі господарського товариства ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Промінь», а також грошові кошти може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову та правильно виснував про наявність правових підстави для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб, оскільки такий захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що накладення арешту на нерухоме майно, активи відповідача, пов`язані з володінням корпоративними правами з часткою у статутному капіталі, а також грошові кошти не є подвійним забезпечення позову, оскільки, воно здійснено у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог.

Така правова позиція узгоджується із постановою від 06 серпня 2025 року ВС у справі № 759/22148/24.

Колегією суддів не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову саме у такій спосіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Колегія суддів зауважує, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питання скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Центрального районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми за договором позики залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 25 листопада 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров